AZ X-AKTÁK 

Kevin J. Anderson
Zérópont

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Őszinte köszönetem a Fox televízió lelkes emberekből álló stábjának-Mary Asta-douriannak, Jennifer Sebree-nek, Frank Sponitznek, Alexandra Macknek, Cindy Irwinnek és (mindenekelőtt) Chris Carter-nek – a megszavazott bizalomért! A könyv megírásához szükséges, felbecsülhetetlen információk java részét Chris Fuso szolgáltatta. Skip és Cheryl Shayotovich minden igényt kielégítő videokönyvtára segített, hogy kitölthessem a történet hézagait.
Hála és köszönet Christopher Sqhelling-nek, Caitlin Deinard Blasdellnek és John Silbersacknak a Harper Prismnél, valamint ügynökömnek, Richárd Curtisnak, akik nélkül ez a mű sohasem jöhetett volna létre; Lisa Clancynak, Betsy Mitchell-nek, Greg Bearnek és Erwin Bushnek a kitűnő háttérinformációkért és az ihletért; Lil Mitchelnek a sok-sok óráért, amíg leírta szalagjaimat; Mark Budznek és Marina Fitchnek a segítőkész javaslatokért, no meg Rebecca Moestának a szokott szeretetért és támogatásért.

EGY

Teller Nukleáris Kutatóközpont 
Leasanton, Kalifornia 
Hétfő, 16:03

Még laboratóriumának vastag ablakain át is hallhatta az öregember azokat, akik odakint az atomfegyver ellen tüntettek. Kántáltak, énekeltek, kiabáltak – mindig a jövő ellen harcoltak, a haladást iparkodtak fékezni. Inkább meglepőnek találta őket, mintsem haragudott volna rájuk. Jelszavaik évtizedek óta nem változtak. Az öregember szerint a radikálisok soha nem tanulnak.
A laboratóriumi köpenyére tűzött laminált kártyát babrálta. Zavart arcot vágott az öt éve készült fényképen; vacakabb volt, mint egy jogosítványkép. Az igazolványrészlegen nem szerettek folyton új felvételeket készíteni – báí egyébként is, ki az, aki úgy néz ki az igazolványképen, mint a valóságban? Legalábbis az utóbbi öt évtizedben így volt. Azóta, amióta beosztott technikusként elkezdett dolgozni a
Manhattan Terven. A fél évszázad során az arca soványabb, ráncosabb lett, különösen az utóbbi pár évben. Acélszürke haja egészségtelen sárgásfehérre fakult, már ott, ahol még egyáltalán megvolt. A szeme azonban még mind.ig kíváncsian és a világegyetem rejtett titkaitól elbűvölten ragyogott.
Az igazolvány Emil Gregory névre szólt. Ő nem volt olyan, mint a fiatal kollégák, akik le nem mondtak volna a megfelelő címzésről: dr. Emil Gregory vagy éppen Emil Gregory, kutatási igazgató. Túl sok időt töltött isten háta mögötti új-mexikói és kaliforniai helyeken ahhoz, hogy ilyen formaságokkal fcörődjék. Csak azok a tudósok tulajdonítottak jelentőséget az ilyen apróságoknak, akiknek nem volt biztos az állásuk. Dr. Gregory egy hosszú, rendkívül sikeres életpálya vége felé járt. Munkatársai jól ismerték a nevét.
Mivel tevékenysége jobbára titkos volt, nem szerzett magának helyet a történelemkönyvekben. Magában a történelemben azonban annál inkább, akár hallott róla valaki, akár nem.
Miriel Bremen, korábbi asszisztense, ösztöndíjas tanítványa ismerte kutatásait, mégis hátat fordított neki. Valószínűleg most is odakint áll a többi tüntetővel együtt, táblákkal hadonászva, jelszavakat skandálva. Ő szervezte meg őket. Miriel mindig a helyzet magaslatán volt, amikor fegyelmezetlen egyéneket kellett csoporttá szervezni.
Odakint a biztonságiak további három autója bonyolódott kínos kalamajkába a tüntetőkkel, akik a forgalmat akadályozva ide-oda járkáltak a kapu előtt. Egyenruhás biztonsági őrök rajzottak ki a rohamkocsikból, ajtók csapódtak. Az őrök egymásnak vetették a vállukat és igyekeztek ijesztően kinézni. Igazából nemigen tehettek semmit, mivel a tüntetők aggályosan őrizkedtek átlépni a törvényszabta határokat. Az egyik fehér kocsiban kiképzett német juhászkutya csaholt a dróthálós ablak mögött. Kábítószer és robbanóanyag kiszimatolására idomították, nem azért, hogy emberekre támadjon, hangos acsarkodása azonban kétségtelenül idegessé tette a tüntetőket.
Dr. Gregory végül úgy döntött, nem törődik a laboratóriumon kívül zajló kínos eseményekkel. Lassan, fájdalmasan mozogva – hetvenként éves testének, ahogy szerette mondogatni, éppen mostanában volt lejáróban a garanciája – visszatért számítógépes szimulációihoz. Felőle a tiltakozók nyugodtan csatározhatnak az őrökkel a délután és az este hátralevő részében. Bekapcsolta a rádióját, hogy a kinti zajt elnyomja és összpontosítani tudjon, noha számításai miatt nem kellett aggódnia. A munka oroszlánrészét a szuperszámítógépek végezték.
A polcon ott volt a könyvek és műszaki dokumentumok közé szuszakolva a hordozható rádió. Sohasem sikerült egynél több állomást találnia rajta a vastag betonfalak miatt, noha gemkapcsokból barkácsolt hozzá antennát, amelynek végét a fém ablakkeretre erősítette. Hála istennek, a magányos állomás ősrégi boldogabb napokat idéző dalokat játszott. Most éppen Simon és Garfunkel énekelt Mrs. Robinsonról, és dr. Gregory velük dalolt.
A négy szuperszámítógép színes képernyői párhuzamosan mutattál a doktor hidrokód szimulációit. Megszámlálhatatlan virtuális kísérleten rágták keresztül magukat integrált áramkörös képzeletükkel, milliárdszámra sorolták az ismétléseket anélkül, hogy egyetlen gombot meg kellett volna nyomni, egyetlen generátort be kellett volna kapcsolni.
De dr. Gregory ragaszkodott hozzá, hogy tovább viselje a laboratóriumi köpenyt; enélkül nem érezte volna magát igazi tudósnak. Ha kényelmes utcai ruhában püfölné nap mint nap a számítógép billentyűit, akár könyvelő is lehettie, nem pedig az ország egyik legnagyobb atomfegyver-tervező laboratóriumának tiszteletre méltó kutatója.
A bekerített laboratóriumi terület külön épületében darálták a hatalmas Cray-Ill számítógépek egy előkészületben levő nagyobb atomfegyverteszt összetett szimulációjának adatait. Bonyolult hidrodinamikai modelleket, képzeletbeli atomrobbantásokat vizsgálva tanulmányozták annak a gyökeresen új robbanófejnek a hatását, amelynek a doktor, pályafutása utolsó négy évét szentelte. A Fényes Üllő.
A költségkorlátozások és az atomrobbantásokkal foglalkozó politikai szerződések szeszélyei miatt ezek a hidrodinamikai szimulációk jelentették az egyetlen lehetőséget bizonyos másodlagos hatások tanulmányozására, a lökéshullám-formációk, a radioaktív csapadékminták elemzésére. 1963 óta nemzetközi szerződés tiltja a légköri atomrobbantásokat... dr. Gregory és főnökei mégis hitték, hogy sikerül végrehajtaniuk a Fényes üllő-tervet – ha minden feltétel együtt lesz.
Az energiaügyi minisztérium igyekezett is megszervezni, hogy minden feltétel összejöjjön.
Odament a következő szimulációs képernyőhöz, figyelte a körvonalak táncát, a nyomáshullámokat, a hőmérsékleti grafikonokat a nanoszekundu-mos skálán. Máris látnivaló, hogy csinos robbanás lesz!
Titkos jelentések és feljegyzések terítették be asztalát, megbújva a nyomatok alatt, amelyeket a Fényes üllőcsoport többi tagjával megosztott lézernyomtató lökött ki magából. A doktor helyettese, „Medve" Dooley, szokás szerint elhozta az időjárás-jelentéseket, műholdas fényképeket, amelyeken vörös filctollal karikázta be az érdekesebb területeket. A legutóbbi képen alacsony nyomású front gyülekezett hatalmas körben a Csendesóceán közepe fölött. Mintha aludttej örvénylene lefelé egy csőben. Dooley egészen izgalomba jött tőle.
„Vihar készülődik!" – firkantotta oda a helyettes a műholdas felvételhez erősített cédulára. „Mostanáig ez a legígéretesebb jelöltünk!"
A doktor kénytelen volt egyetérteni a feljegyzéssel. De nem tehetik meg a következő lépést, amíg ő nem végez a szimulációk utolsó körével. Noha a Fényes üllőt, a hasadóanyagtól eltekintve, már összeszerelték, Gregory óvakodott a lustaságtól, a „rövidebb utaktól". Amikor egyetlen ujjnyomás-ra ilyen hihetetlen erők szabadulnak föl, akkor az óvatosság legyen a jelszó.
A „Georgie Girlt" fütyörészte, miközben számítógépei a.tömegpusztítás hullámait szimulálták.
Odakint tülkölt valaki vagy azért, hogy támogassa a tüntetőket, vagy talán csak bosszúságból, amikor igyekezett elhaladni mellettük. Mivel dr. Gregory úgy tervezte, hogy sokáig benn marad, ezek a tüntetők – fáradtan és önelégülten – rég hazamennek, mire ő megkeresi a saját autóját.
Neki nem számított, mennyit túlórázik, mivel a kutatás volt az egyetlen, ami az életéből még megmaradt. Többnyire otthon is dolgozott túlságosan csendes, túlságosan üres lakásában, a szigeteken kipróbált régi, ezerkilencszázötvenes hidrogénbombák, illetve a nevadai kísérleti terepen végrehajtott atomrobbantások fényképei között. Mindazonáltal itt a laboratóriumban jobban hozzáférhetett a számítógépekhez, így hát vacsoraidőben sem hagyta abba a munkát. Volt egy szendvicse a folyosói jégszekrényben, bár az étvágya az utóbbi pár hónapban ugyancsak változékony lett.
Valamikor régen Miriel Bremen is bent maradt volna vele. Okos, képzeletdús fiatal fizikus volt, aki már-már áhítattal nézett föl az idős tudósra. Miriel nagyon tehetséges volt, ösztönösen értett a számításokhoz meg a másodlagos hatásokhoz. Lelkesedése és becsvágya tökéletes kutatótárssá tették. Sajnos, túl sok lelkiismeret szorult belé, és belülről egészen megfertőzte a kétség.
Miriel Bremen volt a Berkeleyben tanyázó „Le a nukleáris tébollyal!" névre hallgató, új, energikus aktivista csoport támadó éle. Annyira megrázta a Fényes üllő néhány megmagyarázhatatlan tulajdonsága, hogy otthagyta laboratóriumi állását. Pálfordulásának heve a doktort azokra a dohányosokra emlékeztette, akik a dohányzásellenes propaganda leghangosabb szószólói lettek.
Elképzelte Mirielt ott, a kerítés túloldalán. Lóbálja a tábláját, gúnyosan követeli a biztonságiaktól, hogy tartóztassák le, hangosan és érthetően fejtegeti álláspontját, nem törődve azzal, akarja-e hallani valaki is.
Dr. Gregory kényszerítette magát, hogy ott maradjon a számítógép előtt. Nem engedte meg magának, hogy odamenjen az ablakhoz és megkeresse Mirielt. Nem haragudott, csupán... csalódott volt. Csodálkozott a kudarcán, hogy ismerhette ennyire félre asszisztensét?!
De Miriel utóda miatt legalább nem kellett szorongania. Medve Dooley. Valóságos emberi buldózer, akiből hiányzik minden tapintat és türelem, de rendkívül céltudatos. Benne legalább nincsenek kételyek.
Kopogtattak a labor félig behajtott ajtaján. Patty, a titkárnője – a doktor képtelen volt „adminisztratív segéderőként" gondolni rá, noha ez volt a politikailag helyes kifejezés – dugta be a fejét.
– A délutáni posta, dr. Gregory. Van benne egy csomag, gondoltam, látni akarja. Különleges küldemény. – Tömött kis borítékot lobogtatott. A doktor már kezdte volna feltornászni sajgó testét a számítógép előtti székről, de a nő leintette. – Tessék. Ne keljen föl!
– Kösz, Patty. – Átvette a borítékot, előhúzta a zsebéből olvasószemüvegét és az orrára biggyesztette, hogy elolvashassa a bélyegzőt. Honolulu, Hawaii. Feladót nem írtak rá.
Patty ott maradt az ajtónyílásban. Egyik lábáról a másikra állt és megköszörülte a torkát.
– Elmúlt négy óra, dr. Gregory. Nem haragudna, ha ma egy kicsit korábban mennék el? – Gyorsabban hadart, mintha szabadkozna. – Tudom, van néhány emlékeztető, amelyeket holnap reggelre kell legépelnem, de azokkal már készen vagyok.
– Megelőzött, mint mindig, Patty. Orvoshoz megy? – kérdezte dr. Gregory, még mindig a rejtélyes borítékot bámulva, amelyet a kezében forgatott.
– Nem, de nem igazán szeretnék összetűzni ezekkel a tüntetőkkel. Fájrontkor valószínűleg megpróbálják elállni a kaput, csak hogy bajt okozzanak. Inkább előbb mennék el. – Aggodalmas arccal sütötte le tekintetét rózsaszínű, gondozott körmeire.
Dr. Gregory nevetett titkárnője idegességén.
– Menjen! Én ugyanezen okból tovább maradok bent.
Patty megköszönte, visszahúzódott az ajtóból, becsukta maga mögött, így a doktor nyugodtan dolgozhatott.
A számítógép tovább működött. A szimulált robbanás magja megnőtt, lökéshullámok lüktettek a képernyő széléig, a másodlagos és harmadlagos hatások kevésbé meghatározott irányban terjeszkedtek a robbanás plazmafelhőjén át.
Dr. Gregory egyik ujját aládugta az erősen leragasztott peremnek és feltépte a borítékot. Az asztalra öntötte, ami benne volt és zavartan pislogott. Kíváncsian fújt egyet.
Az egyetlen papírfecni nem éppen levél volt – se megszólítás, se aláírás –, csupán finom, fekete betűs, gondosan megfprmált szavak.
„RÉSZED A MÚLTBÓL – ÉS A JÖVŐBŐL."
Apró pergaménpapír zacskó hullott a fecni mellé, alig néhány centiméteres, áttetsző boríték, valamilyen fekete porral megtöltve. A doktor megrázogatta a borítékot, de nem volt benne más.
Fölemelte a pergamenpapír tasakot és összerezzent, ahogy megszorította a tartalmát. Könnyű volt, kicsit zsíros tapintású, mint a hamu. Megszagolta: időtől megfakult, enyhe, kesernyés kőszénszag csapta meg az orrát.
Részed a múltból – és a jövőből.
Összevonta a szemöldökét. Eltűnődött, ez vajon nem a kinti tüntetők trükkje-e. Korábbi megmozdulásaik során köcsögszámra locsolták szét az állati vért az intézet kapui előtt, és virágokat ültettek az idevezető bekötőút mentén.
Ez a fekete hamu is valakinek a legújabb ötlete lehet – talán éppen Mirielé. Égnek emelte a szemét egy – Istenem! – sóhajtással.
– Nem változtathatod meg a világot azzal, hogy a fejed a homokba dugod – motyogta dr. Gregory az ablak felé pillantva.
A terminálokon befejezéshez közeledtek a részletes szimulációk. Órákat vettek el a szupérszámítógépek idejéből, hogy lépésről lépésre kivetítsék az idő egyetlen másodpercének elemzését, azét a múló pillanatét, amikor egy emberkéz alkotta eszköz elszabadítja a Nap belsejében tomboló energiákat.
Mostanáig a számítógépek igazolták a legvadabb várakozásokat.
Noha a doktor volt a Fényes üllő-tervezet vezetője, mégis voltak részletek, amelyeket megmagyarázhatatlannak talált, mivel olyan megdöbbentő elméleti feltételezésekeh alapultak és olyan utóhatásokat keltettek, amelyek ellentmondtak mindannak, amit a fizikáról tanült és tapasztalt. De a szimulációk mégis működtek, és dr. Gregory éppen eleget tudott ahhoz, hogy ne tegyen föl kérdéseket támogatóinak, akik egy alapítvánnyal segítették az új elmélet gyakorlati alkalmazásában.
Ötvenegy éves pályafutása után üdítőnek találta, hogy választott tudományában olyasmivel találkozik, amit nem tud megmagyarázni. Ez ismét feltárta előtte a tudomány csodáit.
Félredobta a fekete hamut és folytatta munkáját.
Feje fölött hirtelen fölvillantak a fluoreszkáló fények. Harsány zúgás hallatszott, mintha egy méhraj esett volna csapdába a vékony üvegcsövekben. Rövidzárlat keletkezett, a lámpák durranva kialudtak.
A rádió az asztalon rövid, statikus sikoltást hallatott a „Hang ön, Sloopy" közepén, azután elhallgatott.
Dr. Gregory gyenge izmai fájdalmas nyilakat lövöldöztek szét a testében, amikor megpördült, és kétségbeesetten állapította meg, hogy a terminálok is kialudtak. A számítógépek recsegtek.
– Óóóó, ne! – nyögött föl. Pedig a rendszereket elvileg úgy tervezték, hogy bombabiztos energiatartalékok óvják őket közönséges áramszünetek esetén! Szó szerint, milliárdnyi számítás veszett oda!
Az asztalra csapott göcsörtös öklével, azután talpra vergődött, és az ablak felé tántorgott, sokkal gyorsabban, mint ahogy bizonytalan egyensúlya, vagy a józan ész engedte volna. Odaért az ablakhoz és kinézett az intézet többi részére. Más szárnyakban égtek a lámpák. Nagyon különös!
Mintha éppen az ő szobáját szemelte volna ki magának a rövidzárlat.
Szédelegve törte a fejét, vajon nem a tiltakozók szabotázsáról van-e szó? Ilyen messzire ment volna Miriel? Ő tudhatta, hogyan kell ilyen kárt okozni. Noha igazolványát elvették tőle, amikor felhagyott a munkával és megalapította a Le a nukleáris tébollyal! mozgalmat, talán mégis sikerült besurrannia valahogy és belezavarnia a szimulációkba, amelyekről egyedül ő tudhatta, hogy öreg mentora le fogja futtatni őket.
Nem is akart arra gondolni, hogy Miriel képes lenne ilyesmire... de azt tudta, hogy habozás nélkül vállalkozna rá.
Nem figyelt oda a szakadatlan, sziszegő zsongásra, de végül csak meghallotta. Ahogy minden energia hirtelen megszűnt, és a gépek mormolása semmivé foszlott, csöndnek kellett volna lennie a szobában.
Ehelyett suttogás hallatszott.
Dr. Gregory egyre kínosabban érezte magát, de megparancsolta magának, hogy ne vegyen tudomást róla. Odament az ajtóhoz, hogy kikiáltson Medve Dooleynek vagy bármelyik fizikusnak. Valamilyen okból hirtelen nagyon kívánatosnak érezte mások társaságát.
De a kilincs elviselhetetlenül forró volt. Természetellenesen forró.
Sziszegve rántotta el a kezét. Visszahátrált, nem annyira a fájdalomtól, mint a megdöbbenéstől, és nézte a tenyerén keletkezett fényes hólyagokat.
Füst gomolygott a biztonsági zárból, a kilincs körül, szivárgott a kulcslyukból.
– Hé, mi ez? Halló! – Lóbálta megégett tenyerét, hogy lehűtse. – Patty! Itt van még?
Szél támadt a betonfalú helyiségben. Statikus elektromosság sercegett. Papírlapok röpködtek, kellemetlen, égett szagot árasztva. A pergamentasak fölhasadt, sötét hamu repült a levegőbe.
A doktor kihúzogatta ingét a nadrágjából, hogy megvédje kezét a hőségtől, azzal megint odasietett az ajtóhoz és a kilincsért nyúlt. De az mostanra vörösen izzott, szemfájdító, skarlátárnyalatban lüktetve.
– Patty, segítsen! Medve! Valaki! –A hangja megtört, fisztulázott a félelemtől.
Mintha egy időben eltolódott napkeltét utánozna, úgy lett a szobában egyre ragyogóbb és ragyogóbb a fény. Úgy tűnt, maguk a falak árasztják a perzselő, nyers ragyogást.
Dr. Gregory a betonfal felé hátrált, fölemelt kézzel próbálta védeni arcát egy olyan újabb fizikai jelenség elől, amelyet nem érthetett. A suttogás egyre erősödött, míg végül vádló sikolyok hasogatták a levegőt.
Elérték a kritikus pontot.
Hő- és tűzlavina zúdult dr. Gregory-ra, olyan erővel, hogy nekirepült a falnak. Sejtjei röntgensugarak milliárdjaitól zubogtak. Azután, akár egy atomrobbantás magvában, felvillant azjabszolút fény.
És dr. Gregory ott állt egyes-egyedül a Zérópontban.

KETTŐ

Teller Nukleáris Kutatóközpont 
Kedd, 10:13

A biztonsági őr előlépett a nagy kutatóintézet kerítése melletti kis barakkból. Rásandított Fox Mulder papírjaira és FBI-igazplványára, azután intett, hogy hajtson oda bérelt autójával a kapu elé, a belépési engedélyek irodájához.
Dana Scully egyenesebbre húzta magát az utasülésen. Ráparancsolt sejtjeire, hogy töltsék fel újult energiával a teljes éberség érdekében. Utálta a távolsági repülőutakat, különösen a keleti parttól idáig. Ma már órákat töltött a gépen, és most még egy további órát a kocsiban, amelyet társa vezetett idáig a San Franciscó-i repülőtérről. A nagy gépen nem tudta kipihenni magát, igazi alvás helyett csak egy kurta szundikálás telt tőle.
– Néha nem bánnám, ha több ügyünk lenne a házunk táján – mondta, nem teljesen őszintén.
Mulder rápillantott és egy kurta, szánakozó mosolyt villantott felé.
– Nézd a derűs oldalát, Scully. Rengeteg tintanyaló ügynököt ismerek, aki irigyel minket izgalmas, utazgatós életünkért. Nekünk a világjárás jutott, nekik az iroda.
– Gondolom, a szomszéd kertje mindig zöldebb... – mondta Scully. – De ha egyszer eljutok szabadságra, otthon maradok, végigfekszem a díványon és olvasni fogok.
Scully tengerészgyerek volt. Két bátyjával és nővérével együtt pár évente ki kellett tépniük gyökereiket a földből, valahányszor apjukat átvezényelték egy másik támaszpontra vagy egy másik hajóra. Sohasem tiltakozott, mindig tisztelte annyira az apja kötelességét, hogy ő is megtegye, ami tőle telt. Azt azonban nem gondolta volna, hogy ő is olyan pályát választ magának, ami ugyanilyen gyakori utazgatást követel.
Mulder odakormányozta a kocsit egy apró, fehér irodához, amely a többi nagy épülettől elkülönülten állt a kerítésen belül. Viszonylag újnak tűnt, és abban a letisztult, de csapnivaló stílusban épült, ami egy Legó-játék-házra emlékeztette Scullyt.
Mulder leállította a kocsit, majd hátranyúlt könnyű aktatáskájáért. Scully az utasülés napellenzőjére szerelt tükörben gyorsan ellenőrizte telt ajkán a rúzsk nagy, kék szemén a festéket és megigazgatta világos, gesztenyeszín haját. Fáradtsága ellenére minden porcikájában fittnek és profinak tűnt.
Mulder kiszállt a kocsiból, eligazgatta zakóját, helyrehúzta gesztenyeszín nyakkendőjét. Az FBI ügynökének a legapróbb részletben is elegánsnak kell lennie.
– Szükségem van még egy csésze kávéra – mondta Scully, miután ő is kiszállt. – Abszolút bizonyos akarok lenni benne, hogy minden figyelmemet egy olyan ügy részleteinek tudom szentelni, amely van elég szokatlan ahhoz, hogy háromezer mérföldet utazzunk miatta az ország túlsó végéből.
Mulder kitárta az üvegajtót, hogy partnere beléphessen az irodába.
– Úgy érted, a bájital, amit a gépen főztek, nem egészen felelt meg az elvárásaidnak?
– Így is mondhatjuk, Mulder – vonta fel a szemöldökét Scully. – Nem sok légikisasszonyról hallottam, aki visszavonulása után kávéházat nyitott volna.
Mulder gyorsan végigsimította puha, sötét haját, hogy legalább a tincsek többsége a helyére kerüljön, azután követte a nőt az agyonhűtött épületbe. Nagy, nyitott térségbe jutottak, egy hosszú pult elé, amely barikádként zárta el az utat a hátsó front irodái és néhány, televízióval és képmagnóval felszerelt, szűk zug előtt.
Kékre kárpitozott székek sorjáztak az üvegfal előtt, amelyet sötétre színeztek, hogy megszűrje a vakító kaliforniai napot, de a rozsdabarna, modern gyapjúszőnyeg így is, mintha kifakulóban lett volna. Kezükben összehajtogatott, rózsaszín irattal, hónuk alá csapott sisakkal, overállos építőmunkások álltak sorban a pultnál. Egyenként nyújtották át irataikat a pult mögötti tisztviselőnek, aki ellenőrizte személyazonosságukat, és a rózsaszín dokumentumot kicserélte ideiglenes munkaengedélyre.
A falon a felirat felsorolta, mit nem szabad bevinni a Teller Nukleáris Kutatóközpontba: kamerát, tűzfegyvert, kábítószert, alkoholt, diktafont, távcsövet. Scully átfutotta a tilalmakat. Ismerősek voltak számára az FBI székházából.
– Bejelentkezünk – mondta, és elővett lombzöld kosztümjének zsebéből egy kis noteszt. Beállt a festékfoltos overallt viselő, nagydarab férfiak mögé. Túlságosan jólöltözöttnek érezte magát. Újabb tisztviselő tűnt fel a foltos pult végében, és intett Scullynak.
– Feltételezem, nem látszom idevalósinak – mondta ő és felmutatta a jelvényét. – Dana Scully különleges ügynök vagyok. A társam, Fox Mulder. Azért jöttünk, hogy találkozzunk – noteszébe pillantott – az energiaügyi minisztérium képviselőjével, Ms. Rosa-beth Carreráyal. Már vár minket.
A tisztviselőnő megigazította aranykeretes szemüvegét és átlapozott néhány iratot. Beütötte Scully nevét a számítógép termináljába.
– Igen, ez az. „Különleges engedély kiadva." Még kísérőre lesz szükségük, amíg megadják a hivatalos jóváhagyást, de kiállíthatom az igazolványukat, amellyel addig is bejuthatnak bizonyos helyekre.
Scully felhúzta szemöldökét, és igyekezett fölvenni a nyilvánosságnak fenntartott legmegnyerőbb modorát.
– Csakugyan szükséges ez? Mulder ügynöknek és nekem már minden engedélyünk megvan az FBI-tól. Ön...
– Az önök FBI-engedélyei itt mit sem érnek. Ms. Scully – felelte a tisztviselőnő. – Ez itt az energiaügyi minisztérium kutatóközpontja. Mindenkinek megvannak a saját biztonsági módszerei, és egyikünk sem foglalkozik a többiekével.
– Ez a hatékony közigazgatás? – kérdezte Scully.
– Ez az adófizetők dollárjainak felhasználása. Örüljön, hogy nem a postánál dolgozik – válaszolta a nő. – Ki tudja, akkor milyen háttérellenőrzést végeznének.
Mulder odajött Scullyhoz és a kezébe nyomott egy műanyag csészét tele sűrű, kesernyés illatú kávéval. Egy asztalon álló kannából vételezte, amely mellett a Teller Nukleáris Kutatóközpont boglyába rakott fényes brosúrái és műszaki leporellói magasztalták mindama csodákat, amelyekkel a laborok halmozták el az emberiséget.
– Tíz centet fizettem érte – mutatott a csészére –, és lefogadom, megéri az árát. Tejszínnel, cukor nélkül.
Scully belekortyolt.
– Olyan az íze, mintha a Manhattan Terv óta melegítenék – mondta, de leerőltetett még egy kortyot, hogy jelezze: méltányolja Mulder gesztusát.
– Gondold jó bornak, Scully: akkor épp a legmegfelelőbb korban van.
A tisztviselőnő visszatért a pulthoz és átnyújtotta nekik a laminált látogatókártyát.
– Ezt mindig viseljék, méghozzá jól látható helyen, derék fölött! Azonkívül, ez is az önöké – tett hozzá a kártyákhoz egy-egy filmcsíkot és számítógépes chipet tartalmazó, kék műanyag négyszöget. – Sugárzásmérő. Csíptessék oda az igazolványhoz! Mindig tartsák maguknál!
– Sugárzásmérő? – kérdezte ugyanolyan higgadtan, minden hallható aggodalom nélkül Scully. – Netán van rá valami ok?
– Csupán az elővigyázatosság, Scully ügynök. Ez itt, lássa be, egy nukleáris kutatóközpont. A tájékoztató videoszalag választ ad minden kérdésükre. Kérem, kövessenek!
Odavezette Muldert és Scullyt az egyik kis fülkébe, egy tévé elé. Betette a szalagot és megnyomta az indítógombot, azután visszament a pulthoz, hogy felhívja Rosabeth Carrerát. Mulder előrehajolt, nézte a zavaros maszatot a képernyőn, mielőtt a szalag odaért volna a lejátszófejhez.
– Mit gondolsz, rajzfilmet látunk, vagy sajtótájékoztatót? – kérdezte.
– Szerinted az a rajzfilm, amit a kormány készíttet, mulatságos?
Mulder vállat vont.
– Vannak emberek, akiknek Jerry Lewis is mulatságos.
A szalag mindössze négy percig tartott. Steril leírás volt a Teller Nukleáris Kutatóközpontról, vidor hangú narrátor magyarázta, mi az a sugárzás és mit tehet az emberért, továbbá az emberrel. A műsor kiemelte az egzotikus izotópok alkalmazását az orvostudományban és a kutatásokban, miközben lankadatlanul dicsérte a központ biztonsági rendszabályait, és párhuzamokat vont egy transzkontinentális repülőút vagy például egy Denver féle magaslati városban eltöltött év során összeszedhető háttérsugárzás mennyiségével. Ezután következett a finálé rikító grafikonja, majd a vidor hang kellemes, biztonságos időtöltést kívánt a Teller Nukleáris Kutatóközpontban.
Mulder visszatekerte a szalagot.
– Máris izgatottan dobog a szívem –mondta.
Együtt ballagtak vissza a pulthoz. A legtöbb munkás már átjutott a drótkerítésen és ment dolgozni.
Muldernek és Scullynak sem kellett sokáig várakoznia, mert már be is sietett az üvegajtón egy filigrán, spanyolos külsejű nő. Fél másodperccel később fölfedezte a két FBI-ügynököt és energiától duzzadva, türelmetlen várakozással már sietett is feléjük. Scully rögtön fölmérte, úgy, ahogy Quanticóban tanították, összeszedve minden vizuális adatot, hogy ítéletet alkothasson olyasvalakiről, akit először lát. A nő gyorsan kezet rázott velük.
– Rosabeth-Carrera vagyok – mondta –, az energiaügyi minisztérium egyik helyi képviselője. Nagyon örülök, hogy meg tudták nézni azt a rövid adást. Ez afféle szükségmegoldás.
Lábszárközépig érő szoknyát viselt, skarlát selyemblúzt, amely kiemelte bőrének sötét árnyalatát. Vastag száját konzervatív stílusban rúzsozta. Homlokából hátrafésült, arany csatok sokaságával megfegyelmezett, sűrű haja étcsokoládé színű, pazar zuhatagban ömlött a hátára. Kisportolt volt, mint egy tornász, áradt belőle a lelkesedés. Egyáltalán nem az a száraz bürokrata, akire Scully számított.
Rajtakapta Muldert, milyen arccal bámulja az éjsötét szemű Carrerát. A nő nevetett.
– Rögtön kiszúrtam magukat. Ez itt Kalifornia. Itt csak a keleti partról érkezők, és néhány nagykutya visel majomszerelést.
– Majomszerelést? – pislogott Scully.
– Szabályszerű ruhát. A Teller Kutatóközpont elég lezser hely. Kutatóink zöme kaliforniai vagy az új-mexikói Los Alamosból került ide. Az öltöny és nyakkendő ritkaság errefelé.
– Mindig tudtam, hogy van bennem valami különleges – mondta Mulder; — Igazán, eszembe juthatott volna, hogy a szörföző nyakkendőmet vegyem.
– Ha velem jönnek – folytatta Carrera –, megmutatom a... baleset színhelyét. Semmihez sem nyúltunk az eltelt tizennyolc órában. Olyan szokatlan az eset, hogy azt akartuk, az eredeti színhelyt lássák. Szálljunk be a kocsimba!
Scully és Mulder követték a minisztériumi rendszámot viselő, halványkék Ford Fairmonthoz. Mulder elkapta társa pillantását, és csimpánz módjára megvakarta a fejét. Majomszerelés.
– Errefelé nem zárjuk be ezeket – mutatott Carrera a kocsi ajtóira, miközben beszálltak. – Úgy képzeljük, senki sem akar minisztériumi rendszámú autót ellopni. – Mulder hátraült, Scully a minisztérium képviselője mellé.
–Tudna néhány további részletet mondani, Ms. Carrera? – kérdezte Scully. – Kora reggel rángattak ki bennünket az ágyból és gyakorlatilag minden háttérinformáció nélkül küldtek ide. Egyedül azt közölték, hogy egy fontos atomkutató halálozott el valamilyen különös laboratóriumi balesetben.
Carrera a kapu felé tartott. Fölvillantotta az igazolványát és odaadta az iratokat, amelyek segítségével Scully és Mulder beléphetett a kutatóintézetbe. Miután visszakapta a papírokat, behajtott, és közben úgy harapdálta az ajkát, mintha a részleteken tűnődne.
– Ezt a változatot közöltük a sajtóval, de nem tartható fönn sokáig. Túl sok kérdés maradt még, ám nem akarom, hogy előre ítélkezzenek, mielőtt meglátnák a helyszínt.
– Maga aztán tudja, hogyan keltse föl a gyanút – mondta Mulder a hátsó ülésről.
Rosabeth Carrera az utat nézte. Irodának használt lakókocsik, ideiglenes épületek, ósdi katonai táborra emlékeztető, roskatag, faburkolatos barakkok mellett haladtak el, végül újabb házakhoz érkeztek, amelyeket Reagan elnöksége alatt, a megnövelt hadászati költségvetésből húztak föl.
– Magától értetődő, hogy kihívtuk az FBI-t – folytatta Carrera. – Lehet, hogy bűncselekmény történt – emberölés, talán gyilkosság – egy szövetségi létesítményben. Ez az FBI hatáskörébe tartozik.
– Elintézhette volna a helyi irodával – mutatott rá Scully.
– Felhívtuk őket – válaszolta Carrera.
– Az egyik helyi ügynök, Craig Kreident ki is jött egy előzetes vizsgálatra tegnap éjjel. Ismerik?
Mulder ajkát ütögette új javai, miközben kitűnő emlékezetében kutatott.
– Kreident ügynök? – kérdezte. – Azt hiszem, a csúcstechnikai bűncselekmények a szakterülete.
– Ő az – helyeselt Carrera. – De Kreident csak egy pillantást vetett a színhelyre és azt mondta, ez nem az ő asztala. Úgy vélte, sokkal inkább az „X-akták”-hoz tartozik... ezekkel a szavakkal... és hogy valószínűleg magának való, Mulder ügynök. Nem tudom, mik azok az X-akták.
– Meglepő, mire képes a hírnév – dünnyögte Mulder.
Scully válaszolt a kérdésre.
– Az „X-akta” gyűjtőnév, azokra a nyomozásokra, amelyek során különös, megmagyarázhatatlan jelenségekkel találkozunk. Az irodának sok följegyzése és megoldatlan ügye van, némelyik még J. Edgar Hoover szárnybontogatásáig nyúlik vissza. Mindkettőnknek meglehetős... tapasztalatunk van ilyen szokatlan esetekben.
Carrera lefékezett a nagy laboratóriumok előtt és kiszállt a kocsiból.
– Akkor, azt hiszem, ez éppen önöknek való.
Fürge léptekkel vezette őket az épületen át, föl az emeletre. Scullyt a gimnáziumra emlékeztették a neonlámpákkal megvilágított, félhomályos, visszhangzó folyosók. Fejük fölött szürkén pislákolt az egyik cső.
A falak betonsivatagjait parafa hirdetőtáblák tagolták, rajtuk rikító biztonsági előírások, valamint felhívások a szokásos technikai megbeszélésekre. Kézzel írt kártyák hirdettek kiadó házakat, részidős nyaralókat Hawaiin, eladó autókat; az egyik plakát „alig használt hegymászó felszerelést" ajánlgatott. A biztonsági előírásokra figyelmeztető, mindenütt jelenlevő táblák láthatólag még a második világháborúból maradtak itt.
Előttük sárga szalag zárt el egy egész folyosót. Mivel a Teller Nukleáris Kutatóintézettől nem lehetett elvárni, hogy BŰNCSELEKMÉNY feliratút tartsanak raktáron, az volt a szalagra írva, hogy ÉPÍTÉSI TERÜLET. Két, szemmel láthatóan ideges biztonsági ember állt az elzárt folyosószakasz két végében.
Carrerának egy szót sem kellett szólnia. Az egyik őr félreállt, hogy átengedje.
– Ne aggódjon – mondta neki Rosabeth –, mindjárt vége. Néhány perc múlva jön a váltás. – Azután intett Muldernek és Scullynak, hogy kövessék, és átbújt a vékony, sárga szalag alatt.
Scully azon tűnődött, miért kellene az őröknek aggódniuk. Egyszerű babonás szorongás, hogy túl közel vannak egy lehetséges gyilkosság színhelyéhez? Nyilván nagyon kevés tapasztalatuk van a nyomozásban, különös tekintettel a gyilkossághoz foghatóan erőszakos bűncselekményekre. Úgy vélte, a testet még nem vitték el, ami meglehetősen szokatlan lenne.
A sárga szalag mögött a folyosó összes irodája ki volt ürítve, noha a még mindig működő számítógépek és teli könyvespolcok jelezték, hogy a legutolsó percig dolgoztak bennük. Dr. Emil Gregory munkatársai voltak? Ha így van, akkor ki kell kérdezni őket. Nyilvánvalóan a nyomozás miatt telepítették ki őket.
Az egyik iroda ajtaja azonban szorosan le volt zárva, és át- meg átragasztva, újabb szalagokkal. Carrera megállt mellette és leszedte laminált fényképes igazolványát, amelyen sugárzásmérő és több kulcs fityegett. Megkereste a szobáéval azonos számú kulcsot és beledugta a kilincsgomb közepén a fenyegető zárba.
– Nézzenek gyorsan körül! – tárta ki az ajtót, ugyanakkor elfordítva az arcát. – Csak így, elsőre. Két percük van.
Scully és Mulder odaállt a küszöbhöz, és bebámult.
Olyan volt, mintha gyújtóbomba robbant volna dr. Gregory laboratóriumában.
Minden felszín megpörkölődött valamilyen hőtől, amely olyan heves volt, ugyanakkor annyira rövid ideig tartott, hogy az íróasztalon lévő valamennyi papír összepöndörödött és ropogósra szikkadt – de nem égett el. A négy számítógép-terminál széle megolvadt és visszahajlott, a nehéz katódsugárcsövek, a képernyők kancsalul bámultak, mint a halott szeme. Még a fémasztalok is elgörbültek és megroggyantak, ahogy kilágyultak a hőtől.
Egy lemosható, fehér tábla megfeketedett, elsötétedett zománca felhó-lyagzott, bár a kormos felületen még mindig látni lehetett a ráfirkantott egyenletek és megjegyzések színes nyomát.
Scully a túlsó falnál megpillantotta Gregory tetemét. Az emberi test iszonyatosan összeégett karikatúrája – ennyi maradt az öreg kutatóból. Végtagjai összezsugorodtak a hőség okozta izomgörcsben; rovarirtóval leszórt, haláltusájában összerándult bogárra emlékeztetett. Bőrét és vicsorgó arcát, mintha napalmmal öntötték volna le.
Mulder a szobában keletkezett pusztítást mérte föl, Scully a holttestet bámulta félig elnyílt szájjal. Azt az iszonyattal vegyes, analitikus távolságtartást érezte, amely mindig elfogta a bűncselekmények helyszínén. Gsak azzal tudta leküzdeni a borzadályt, ha a válaszokat kutatta. Előrelépett.
De mielőtt betehette volna a lábát a szobába, Carrera keményen megmarkolta a vállát.
– Ne, még; ne! – mondta. – Nem mehet be.
Mulder éles pillantást vetett rá, mintha a nő visszarántotta volna a pórázát.
– Hogyan nyomozzunk egy bűnügyben, ha nem mehetünk be?
Scully máris tudta, hogy társában feltámadt az érdeklődés. Első pillantásra látni lehetett, hogy nehéz lesz egyszerű, ésszerű magyarázatot találni arra, ami itt a bezárt laboratóriumban történt.
– Túl erős a maradványsugárzás – mondta Carrera. – Föl kell venniük a védőruhát, mielőtt bemennének.
Scully ösztönszerűen megérintette sugárzásmérőjét, miközben társával együtt elhátrált az ajtótól.
– De hát a maguk videoszalagja szerint állítólag egyik laborban sincs veszedelmes szintű sugárzás. Vagy az csak kormánypropaganda?
Carrera ismét becsukta az ajtót és türelmes mosollyal helyeselt.
– Ez igaz – normális körülmények között. De ahogy látják, a dolgok nem festenek normálisan dr. Gregory laborjában. Semmit sem értünk... legalábbis egyelőre. Itt semmiféle sugárzó anyag nem lehet, a falakban és a berendezésekben mégis magas a maradványsugárzás.
– De ne aggódjanak, ezek a vastag betonfalak megvédenék bennünket itt kint a folyosón. Semmi okuk az aggodalomra, ha nem mennek be a szobába. Bár maguknak közelebbről is meg kell vizsgálniuk. Lehetővé tesszük, hogy folytassák a nyomozást. Menjünk!
Megfordult, az ügynökök követték.
– Jöjjenek átöltözni!

HÁROM

Teller Nukleáris Kutatóközpont 
Kedd, 11:21

Mulder úgy nézett ki a vastag ruhában, mint egy űrhajós. Nehezen tudott mozogni, de annyira szerette volna kinyomozni dr. Emil Gregory rejtélyes halálának körülményeit, hogy elviselte a nehézségeket.
A biztonságtechnikusok ellenőrizték védőruhájának varratait, ráhúzták a fejére a csuklyát, összehúzták a cippzárat.a hátán, azután rányomtak még egy öntapadós műanyag csíkot, nehogy vegyi és sugárzó anyagok jussanak át a nyíláson.
Látni az átlátszó plasztikmaszkon át láthatott, de az annyira bepárásodott a lélegzetétől, hogy megpróbálta szabályozni a lélegzetvételt. Sűrített levegővel teli tartály volt a hátán, a csuklya lélegeztető-készülékéhez csatlakoztatva. A készülék visszhangzóan sziszegett, és megnehezítette a kilégzést. A ruha térdben és könyökben felfúvódott, anákor.lépni próbált.
Úgy érezte, ez a sugárzás láthatatlan fenyegetésével szemben fölvett vért elszakítja környezetétől.
– Azt hittem, már kiment a divatból az ólom alsónadrág.
Mellette Rosabeth Carrera állt, a sötét szépség, még mindig elegáns blúzban-szoknyában, csípőre tett kézzel, és maga se tudta, mit tegyen. Szeretett volna maga is védőruhát húzni és elkísérni a két ügynököt a bűncselekmény színhelyére.
– Most már nyugodtan bemehetnek és nézelődhetnek, amíg akarnak. –mondta. – Közben én elintézem a papírmunkát, hogy szabadon bejöhessenek. Kapnak egy nyomozási engedélyt erre az egy esetre. Az energiaügyi minisztériumnak és a laboratóriumnak egyaránt szívügye, hogy kiderüljön, mi okozta dr. Gregory halálát.
– És mi lesz, ha nem tetszik nekik a válasz? – kérdezte Mulder.
Védőruhájának duzzadó csuklyája alól Scully figyelmeztetően nézett rá, mint mindig, amikor a férfi, szokása szerint, ingoványos terepre tévedt.
– Minden válasz jobb a semminél – mondta Carrera. – Mostanáig csak egy csomó zavarbaejtő kérdésünk van. – Végigmutatott a folyosón, ahol Gregory munkatársainak lezárt irodái voltak. – Az épület többi részében a háttérsugárzás tökéletesen normális. Gregory szobája a kivétel. Szeretnénk, ha rájönnének, hogy mi történt.
– Tudom, hogy ez egy fegyverkutató laboratórium – mondta Scully. – Dr. Gregory valami veszedelmes készülékkel foglalkozott? Valamivel, ami felrobbanhatott? Talán egy új fegyverrendszer prototípusával?
Carrera keresztbe fonta karját mellén.
– Dr. Gregory – szólt magabiztosan – számítógépes modellekkel dolgozott. Semmiféle hasadóanyag nem volt a laboratóriumában, semmi olyasmi, ami akár megközelíthette volna az itt látható pusztító erőt.
Egyáltalán nem volt itt semmilyen gyilkos anyag. Az itteni berendezés nem volt veszedelmesebb, mint egy videojáték..
– Ó, videojáték! – mondta Mulder. – Lehet, hogy ez lesz összeesküvésünk lényege!
Rosabeth Carrera adott nekik egy hordozható sugárzásmérőt. Éppen úgy nézett ki, mint azok, melyeket Mulder az ötvenes évek ellenőrizetlen atomrobbantásokról szóló tucatfilmjeiben látott, melyekben a balesetszülte mutánsok bizarrságait csupán a hollywoodi trükkmesterek akkori szerény költségvetése korlátozta.
Az egyik technikus gyorsan elmagyarázta, hogyan használják a sugárzásmérőt. Föl-le mozgatta az érzékelőt a folyosó fala mellett, hogy az ügynökök lássák, mennyi a normális háttérsugárzás.
– Úgy nézem, megfelelően működik – mondta. – Alig néhány órája ellenőriztem.
– Menjünk be, Mulder – mondta Scully a küszöbön. Nyilvánvalóan alig várta, hogy nekikezdhessen a munkának.
Ismét az igazolványáról lógó kulcsot használva, Carrera kinyitotta az ajtót. Mulder és Scully belépett dr. Gregory laboratóriumába, és a sugárzásmérő őrjöngeni kezdett.
Mulder látta, ahogy a tű kileng a skálán, noha a szerkezet nem kattogott olyan sűrűn, mint a filmekben a Geiger-Müller. A néma kilengés anélkül is elég fenyegető volt.
Ebben a betonfalú szobában valamiért akkorára erősödött a sugárzás, hogy fölhólyagzott tőle a festék, tönkrement a beton, és megolvadtak a bútorok. A villanás utáni másodlagos- és maradványsugárzás még mindig itt lappangott, noha fokozatosan gyengült.
Rosabeth Carrera becsukta mögöttük az ajtót.
A védőruhás Mulder harsogásnak érezte tulajdon lélegzését. Mintha a nyakába lihegne valami hosszú agyarú rém, amely ott lovagol a vállán... pedig csak a csuklyája verte vissza a hangot. Klausztrofóbia borzongatta, amint beljebb lépett a megpörkölődött laboratóriumba. A megolvadt és égett tárgyak látványa ismét feltámasztotta régi félelmét a tűztől. Kirázta a hideg.
Scully egyenesen a holttesthez lépett, miközben Mulder megállt, hogy szemügyre vegye a hőtől megroskadt számítógépes terminálokat, a megrogy-gyant asztalokat, a megpörkölődött papírokat a hirdetőtáblán meg a munkaasztalokon.
– Semmi jele, hogy mi okozta a hőhullámot – bökött rá Mulder a roncsokra.
A falakat a csendes-óceáni szigetek képei díszítették. Légi felvételek éppen úgy előfordultak közöttük, mint az óceáni szél járástérképek számítógépes nyomatai, vihar-előrejelzések, és időjárási műholdak felhólyagzott fekete-fehér fényképei. Mindegyik a Csendes-óceán nyugati részét, a nemzetközi dátumvonal környékét ábrázolta.
– Nem vártam volna, hogy egy atomfegyver-kutatással foglalkozó tudós ilyesmiket gyűjtögessen irodája falán – mondta Mulder.
Scully közelebb hajolt dr. Gregory vázzá égett maradványaihoz.
– Ha meghatározhatnánk, min dolgozott, ha kaphatnánk néhány részletet a fegyverrendszerről és a tervezett kísérletekről, akkor talán sokkal tisztább magyarázatot kaphatnánk.
– Tisztábbat, Scully? – kérdezte Mulder. – Te meglepsz engem.
– Gondolkodj, Mulder! Annak ellenére, amit Ms. Carrera mondott, dr. Gregory fegyverkutató volt. Mi van, ha valami új, hatalmas energiájú atomfegyver előállításán dolgozott? Lehetséges, hogy itt volt a prototípus, és véletlenül felrobbant. Az mindent megpörkölhetett, úgy, ahogy itt látod, és őt is megölhette... és, ha valami kis próbadarab volt, akkor a hatása is korlátozott. Talán nem döntötte volna romba az épületet.
– Szerencsénkre – válaszolta a férfi. –De hát nézz körül, itt semmilyen fegyvermaradvány nincs, igaz? Még, ha felrobban is, valamilyen nyoma csak marad.
– Még találkozhatunk vele – válaszolta Scully. – Szükségem van a tetemre, hogy felboncolhassam. Megkérem Ms. Carrerát, találjon valami helyi műtőt, ahol dolgozhatok.
Mulder, aki még mindig Gregory faliújságjával foglalatoskodott, kinyújtotta kesztyűs kezét egy összegöngyölt papír után, amelyet megperzselt rajzszög rögzített a kormos parafalemezre. Ahogy megérintette ujja hegyével, hamuvá omolva szóródott szét a levegőben és csak por maradt belőle.
Mulder átvizsgálta a vastag papírkazlakat, remélve, hogy valami megmaradt olyan épségben, mint a fényképek a falakon. Végigkutatta dr. Gregory asztalát technikai jelentések vagy újságcikkek után, de semmit sem talált. Azután néhány épen maradt négyszögre figyelt fel a megfeketedett asztallapon.
– Hé, Scully, ezt nézd! – mondta. Amikor társa közelebb lépett, rámutatott a fakó négyszögekre. – Azt hiszem, itt valamilyen dokumentumok voltak. Jelentések lehettek ezen az asztalon, de valaki elvitte a bizonyítékokat.
– Miért tett volna bárki ilyet? – kérdezte Scully. – A jelentéseknek még mindig elég erős lehet a maradványsugárzásuk...
Tekintetük összeakadt a plasztiklemezeken át.
– Azt hiszem, valaki segíteni igyekszik nekünk; Valaki „megtisztította" a gyilkosság színhelyét, hogy megkíméljen minket olyan titkos információktól, amelyeket esetleg nem kellett volna látnunk. Persze csakis a mi érdekünkben.
– Mulder, hogyan várhatják tőlünk, hogy megoldjuk az esetet, ha babráltak a helyszínen? Így nem lesz teljes a kép.
– Én is így gondolom – válaszolta a férfi.
Letérdelt, hogy benézzen dr. Gregory kétpolcos fém asztalába. Zsúfolásig volt fizikai könyvekkel, számítógépes kódok kézikönyveivel. Lagrange-Euler hidrodinamikájának egy példánya. Földrajzi és fizikai szövegek. A kötések megbámultak, megfeketedtek, de a könyvek maguk érintetlenek voltak.
Mulder megnézte a polcokon az égésnyomokat. Ahogy várta, számos könyvet elmozdítottak.
– Valaki gyors válaszra számít, Scully – mondta. – Egyszerű válaszra. Valaki nem akarja, hogy minden információval rendelkezzünk. – A laboratórium bezárt ajtaja felé nézett. – Azt hiszem, végig kell vizsgálnunk a többi irodát is a folyosón. Ha ezekben dr. Gregory csoportja dolgozott, akkor valaki elfelejthette eltüntetni az információt, amelyet olyan gondosan elcsakliztak innen.
Visszament az íróasztalhoz, és megérintett egy másik, összepöndörödött papírt. Hamueső permetezett, de mielőtt semmivé omlott az anyag, Mulder még el tudott olvasni két szót: Fényes Üllő.

NÉGY

Veteránkórház 
Oakland, Kalifornia 
Kedd, 15:27

A Teller Nukleáris Kutatóközpont biztonsági szakemberei és sugárzásvédelmi specialistái biztosították Scullyt, hogy bármennyi maradványsugárzás legyen is dr. Emil Gregory testében, az olyan gyenge, hogy nem jelenthet kockázatot. Scully kissé mulatságosnak találta, hogy a kórház egyetlen orvosa sem akarta megosztani vele a különleges bonctermet, amelyet neki rendeztek be.
Diplomás orvos létére számos boncoláson vett részt, de jobban szeretett egyedül dolgozni, különösen az ilyen zavarba ejtő esetekben.
Sokszor boncolt tanítványai előtt az FBI quanticói kiképző-központjában, de dr. Gregory tetemének állapota, a radioaktív katasztrófa kísérteié, annyira megrázta, hogy örült, ha egyedül maradhat a gondolataival és nem zavarhatják kérdésekkel, esetleg otromba viccekkel az új diákok.
A veteránkórház a szokásos bonctermek helyett inkább egy alig használt kórtermet bocsátott a rendelkezésére, amelyet súlyosan fertőző betegségeknek, így különös trópusi kóroknak vagy az influenzavírus váratlan mutációinak tartottak fönn. Neki pontosan erre volt szüksége. Megállt Gregory teste előtt. Nyelni próbált, de a torka kiszáradt. Neki kellene látnia a munkának.
Számát se tudta, hányszor boncolt már olyan holttesteket is, amelyek messze csúnyább állapotban voltak, mint ennek az öregembernek a megégett porhüvelye. De a gondolattól, hogy miként végezte dr. Gregory, visszatért a lidércnyomás, amely berkeleyi első évében gyötörte: keserű, nyomasztó képek a világ sötét, nukleáris jövőjéről. Kollégiumi szobájában, az éjszaka közepén is ilyen borzalmas gondolatokra riadt. Nappal jelmondatokat, atomfegyverek szörnyűségeivel ijesztő, vastag brosúrákat olvasott.
Boncolás előtt átnézte az orvosi könyveket, tömör, elemző leírásokat, amelyek nélkülözték a sugárzás okozta égés lobogó fantáziájú leírásait. Készen állt a feladatra.
Hosszat, mélyet sóhajtott a maszk mögött. A kettős légszűrő olyan nehézkesen lógott róla, akár a rovarok rágója. Védőszemüveget is viselt, nehogy a szemébe fröccsenjen valamilyen testnedv. Megnyugtatták, hogy ilyen egyszerű védőintézkedések is elegendőek dr. Gregory'tetemének alacsony sugárzási szintje mellett, neki mégis úgy rémlett, érzi a láthatatlan szennyeződést, mintha muslincák mászkálnának a bőrén. Sietni akart, hogy túllegyen rajta, de nehezen tudta rászánni magát a kezdésre.
Ellenőrizte a bonceszközöket az asztal melletti tálcán, de ezzel is csak az időt húzta. Szidta önmagát, hogy ennyire tart egy holttesttől. Végül is, minél előbb vág bele, annál hamarabb végezhet és mehet innen.
Mindazonáltal ebben a pillanatban sokkal inkább lett volna Mulderrel, aki dr. Gregory tudóstársait kérdezi ki – de hát ez az ő munkája, az ő szakterülete.
Bekapcsolta a magnót, azon tűnődve, vajon a testből kiszivárgó radioaktivitás. árt-e a mágnesszalagnak. Remélte, hogy nem.
– Tárgy: Emil Gregory. Férfi, fehér, hetvenként éves – diktálta. Feje fölött hajlított tükrök verték vissza az erős, fehér fényt, egyenesen az asztalra. Ez, a reflektorokkal együtt, minden árnyékot eltüntetett. Itt egyetlen titok sem maradhat rejtve.
Gregory bőre elfeketedett és hámlott, arca égett maszkká zsugorodott. Felhasadt, megperzselődött ajkai közül előfehérlettek a fogai. Végtagjait begörbítették és összehúzták a hőségtől görcsöt kapott izmok. Scully megérintette vastag kesztyűbe bújtatott ujjával. Pikkelyekben pergett az üszök. A nő nagyot nyelt.
– A halál látható oka hirtelen, rendkívüli hőhatás. Mindazonáltal a többrendbeli, elszenesedett külső rétegek alatt... – megbökdöste az égett húst; amint lehullott, nedvesen vöröslöttek alatta a szövetek – ...az izomzat és a belső szervek viszonylag érintetlennek látszanak.
– Megfigyelhetők az égés következtében elhalálozott áldozatokra jellemző egyes tünetek, mások viszont hiányoznak. Szokásos esetben a megemelkedett testhő rendkívüli mértékben károsítja a belső szerveket, komoly sérüléseket idéz elő a test felépítésében, folytonossági hiányokat okoz a lágy szövetekben. Ebben az esetben azonban, úgy tűnik, a hő olyan erős volt és olyan rövid ideig tartott, hogy csupán az áldozat külhámját perzselte meg, de megszűnt, mielőtt ideje lehetett volna mélyebbre hatolni a testben.
Miután befejezte az előzetes összefoglalást, szemügyre vette a tálcát, fölvett egy jókora szikét. Sután tartotta kesztyűs kezében. Amikor belevágott dr. Gregory testébe, olyan érzése támadt, mintha jól kisütött bifszteket szeletelne.
A háttérben egyet-egyet kattant a Geiger-Müller-cső, amikor hozzácsapódott a háttérsugárzás valamelyik kóbor részecskéje. Olyan volt a hangja, mintha egy hegyes köröm kocogtat-ná az ablaküveget. Scully dermedten várt, amíg a kattogás elhallgatott.
Megigazította a feje fölött a lámpát és tovább dolgozott, keresve a rejtett nyomot, amelyet talán meghagyott neki az öreg test. Bőségesen diktálta a feljegyzéseket, eltávolította az érintetlen belső szerveket, sorra lemérte őket, lediktálta, mi a véleménye róluk, és ahogy haladt előre, egyre világosabban látta, hogy itt valami szörnyű baj van.
Végül, még mindig kesztyűsen, odament a falra szerelt házi telefonhoz, és
Gregory maradványaira sandítva tárcsázta az onkológiai osztályt.
– Dana Scully különleges ügynök vagyok – mondta –, a... – fölpillantott az ajtóra – 2112. számú boncteremből. Egy onkológus szakértőre van szükségem, öltözzön be és jöjjön le rövid konzíliumra! Találtam valamit, szeretném, ha megerősítenék. – Noha konzultálni akart a szakorvossal, csaknem biztos volt abban, amit talált.
A vonal másik végén a hang kelletlenül igent mondott. Scully azon mélázott, vajon hány szakorvos fog hirtelen elpárologni, ebéd vagy egy rég elfelejtett golfmérkőzés örvén, a néhány megmaradtra bízva, hogy húzzanak sorsot, ki jöjjön át a boncterembe, hozzá és az égett hullához.
Visszament a fényes acélasztalon heverő testhez, és még mindig vonakodva lenézett rá. A szűrőben olyan volt a lélegzete, mintha egy sárkány fújna lángot.
Amikor az a végzetes szikra fellobbant, dr. Gregory belülről már rég el volt üszköéödve. Egymást érték benne a daganatok, felfalva a szerveket.
Ha nem hal ilyen bizarr és hajmeresztő halált, akkor is legföljebb egy hónapja lett volna még hátra, mielőtt elviszi a rák.

ÖT

Vandenberg Légitámaszpont,
Kalifornia, Föld alatti rakétaindító bunker
Kedd, 15:45

Unalmas, rutinmeló egy eltemetett kukában, amit munkahellyé nevezett ki valaki. Ez is beosztás?
Franklin Mesta kapitány valaha úgy képzelte, izgalmas dolog lehet rakétásnak lenni, ülni a föld alatti erődben, a nukleáris Armageddon vezérlőasztalánál. Bebillentyűzöd a koordinátákat, elfordítod a kulcsot, és a világ sorsa a te kezedben van, amíg várakozol a kilövési parancsra.
A valóságban jobban emlékeztetett egy magánzárkához, csak annak jóleső egyedülléte nélkül.
Idezárva egy lyukba, egy találomra beosztott társsal, akivel' nem sok közük volt egymáshoz. Negyvennyolc óra napfény nélkül, szélsüvöltés, tenger-morajlás, jóleső nyújtózkodás vagy mozgás nélkül.
Mi értelme Kalifornia gyönyörű partjain állomásozni, ha itt kell szolgálni egy szikla alatt? Ennyi erővel lehetett volna az észak-dakotai Minotban is. Egyik föld alatti indítóbunker olyan, mint a másik. Valamennyit ugyanaz a belsőépítész tervezte, szemmel láthatóan csökkentett költségű kormányzati szerződésre.
Talán RAK-ra kellett volna kérnie magát. Robbanóanyag kezelésénél legalább van egy csekélyke esély, hogy valami váratlan és izgalmas történik!
Megfordult, hogy lássa társát, Greg Louis kapitányt, aki karnyújtásnyira ült egy ugyanolyan kopott, vörös műanyag székben. A székeket a padlóra rögzített acélsínekre szerelték, hogy a két rakétás mindig megfelelő szögben legyen egymáshoz képest. A szabályzatok előírták, hogy mindketten egész idő alatt be legyenek csatolva.
Kettejük közé kerek tükröt szereltek a sarokba. Ez lehetővé tette, hogy egymásra nézhessenek, de megakadályozta, hogy megérintsék egymást. Mesta kapitány feltételezése szerint nyilván előfordult, hogy a hosszú műszak után az ücsörgéstől bepöccent rakétások meg akarták fojtani egymást.
– Mit gondolsz, milyen odafönt az idő? – kérdezte Mesta.
Louis kapitány éppen számításokat firkáit elmélyülten egy jegyzettömbre. Zavarodottan kapta föl a fejét és pislogva bámult Mestára a kerek tükörben. Lapos arcával, távol ülő két szemével, vastag szájával elég butának látszott, de Mesta tisztában volt vele, hogy társa matematikai zseni.
– Akarod, hogy fölszóljak? – kérdezte. – Faxon leküldhetik az időjárásjelentést.
Mesta megrázta a fejét és céltalanul bámulta a fémből készült, koros vezérlőpultokat. Minden csatahajószürkére vagy, ami ennél is rosszabb, tajték-zöldre volt festve, nehézkes, fekete műanyag tárcsákkal, analóg számskálákkal. Az egész technológia a hidegháború hajnalából maradt itt.
– Nem, csak tűnődtem – sóhajtotta. Louis mindent szó szerint vesz. – Most meg, mit számolsz?
Louis letette a ceruzát.
– Vettem a kamránk alaprajzát és mélységünket a felszínhez képest, így ki tudom számolni a felettünk levő anyaghenger térfogatát. Azután a sziklák átlagos sűrűségét véve, ki tudom számolni a tömeget. Amikor ezzel kész vagyok, pontosan tudni fogjuk, mennyi kő nyomja a fejünket.
Mesta felhorkant.
– Te viccelsz, ember?! Normális vagy?! 
– Csak foglalkoztatom az agyamat. Nem érdekel az eredmény?
– Egyáltalán nem.
Mesta arrébb siklott a padlóra szerelt sínen, hogy megvizsgálhasson egy állomást, amelyet öt perce ellenőrzött. Semmi változás.
Ránézett a figyelőállás nehéz, fekete telefonjára. 
– Felszólok engedélyért, hogy kicsavarhassam a répát – mondta. Nem volt igazán szüksége rá, de valamit tennie kellett. Mellesleg, mire föntről megjön az engedély, úgyis tele lesz a hólyagja.
– Nosza – felelte Louis és ismét belemerült számításaiba.
Egyetlen prices volt egy vastag, vörös függöny mögött, ami engedélyezett némi magánéletet – és minimális helyet a nyújtózkodásra –, de mindkét ember csak egyszer használhatta szolgálat alatt. Mesta úgy vélte, azzal még várhat egy kicsit
Ekkor szólalt meg a vörös telefon.
Mindketten azonnal átváltoztak első osztályú, éber, tudatos profivá, a program szerint, amelyet beléjük vertek. Ismerték a szabályzatot és minden riadót komolyan vettek. Mesta fölkapta a kagylót.
– Itt Franklin Mesta kapitány. Készen állok a kód azonosítására. – Megragadta a három gyűrűvel összeerősített, fekete dossziét, végigpergette a laminált lapokat, kikereste a megfelelő dátumot és jelszót.
A hangba telefonban – színtelen, átható, furcsán'nem nélküli – pattogó precizitással sorolta a számokat:
– Tangó Zulu, tíz, tizenhárom, Alfa, x-sugár.
Mesta új javai követte az adatokat és megismételte őket a telefonba.
– Tangó Zulu, egy, zéró, egy, három, Alfa, x-sugár. Azonosítva. Helyettes, egybeesik?
Egy ugyanolyan telefonnál Louis kapitány a saját háromgyűrűs dossziéját tanulmányozta.
– Egybeesik – mondta. – Készen állunk, hogy vegyük a célpont adatait.
– Felkészültünk a koordináták betáplálására – szólt bele a mikrofonba Mesta.
Szíve dübörgőit, adrenalin rohant végig a vénáin, noha tudta, ez nyilvánvalóan gyakorlat. A katonaságnál az az elv, hogy ne hagyják az embereket megtébolyodni az unalomtól. A csoportok rendszeresen végigcsinálták a szokásos gyakorlatot, célra állítva a rakétát, az ő Nagy Dorongjukat, amely valahol a Vandenberg támaszpont egyik silójában lapít.
Mesta azzal is tisztában volt, hogy az állandó és könyörtelen kiképzéssel, azonkívül, hogy gyakorlatoztatnak és menekvést kínálnak az unalomtól, arra készítik föl a rakétásokat, hogy gondolkodás nélkül hajtsák végre az egymást követő utasításokat. A sziklatömeg, amelynek súlyát most számítgat-ta Louis, annyira elszigetelte őket, hogy sohasem tudhatták, valódi kilövés következik-e vagy próbariadó. Feletteseik pontosan ezt akarták.
De, mihelyt megérkeztek a koordináták és a két kapitány letárcsázta őket az azonos számtárcsán, Mesta tudta, a kilövés nem lehet valódi.
– Ez kint van a Csendes-óceán nyugati részén... valahol a Marshall-szigetek táján – mondta. A fémfalra ragasztott világtérképre pillantott, amelynek sarkai felpöndörödtek a kortól. – Talán a Gilligan-szigetet bombázzuk meg vagy mi?
– Valószínűleg beleillik a kormányzat új, enyhülést politikájába – pattogtatta nyersen Louis kapitány. – Az oroszok nem szeretik, ha úgy gyakorlunk, hogy ők a feltételezett célpontok.
Mesta fejcsóválva nyomta be a CÉLPONT AZONOSÍTVA számsort.
– Nekem ez úgy hangzik, mintha valaki néhány radioaktív kókuszdióra áhítozna.
Mégis, kiképzés ide vagy oda, a gondolatra, hogy lehetséges a tényleges kilövés, ami után visszavonhatatlanul kitör az atomháború, elöntötte a hideg verejték.
– Készen állok a kulcs beillesztésére – jelezte Louis.
Mesta sietve föltépte saját borítékját, hogy elővegye a műanyag láncon fityegő fémkulcsot.
– Készen állok a kulcs beillesztésére – ismételte. – Jelzek: három, kettő, egy. Kulcs be.
Benyomták a kulcsot a megfelelő nyílásba, azután egyszerre sóhajtottak fel a megkönnyebbüléstől.
– Izgalmas, ügyé? – kérdezte Mesta, megtörve az előírásos merevséget. Louis pislogott és furcsán nézett rá.
Most már minden a parancsnoki álláson múlott, ahol egy másfajta egyenruhát viselő egyén kiélesíti a rakétát, kibiztosítja a robbanófejet, az atombombák kúp alakú, kicsiny fürtjét. A MIRV önálló célpontokat kereső rakétáinak külön-külön százszor akkora robbanóereje volt, mint a hirosimai és nagaszaki bombáknak.
– Felkészülni a kulcs elfordítására – szólalt meg a hang a telefonban.
Mesta megragadta a résbe dugott kulcs kerek végét. Csúszott, mert izzadtak az ujjai. Fölnézett a kerek tükörbe, és látta, hogy Louis kapitány ugyanazt teszi, miközben várja az ő parancsát. Elkezdte a rövid, figyelmes visszaszámolást.
Az egynél elfordították kulcsaikat.
A fények kialudtak.
Szikrák röpködtek az öreg műszerfalakról: a tranzisztorok és kondenzátorok – még az is lehet, hogy régimódi vákuumcsövek – túl voltak terhelve.
– Hé! – ordította Mesta. – Ez valami vicc?
Hangoskodása ellenére hirtelen valami ősi félelem fogta el attól, hogy csapdába estek az abszolút sötétben, mélyen a föld alatt egy fémbarlangban, amelyet elöntött a szurokfeketeség. Mintha minden grammját érezte volna a fejük fölött tornyosuló sziklatömegnek, amelynek súlyát Louis kapitány kiszámította. Örült, hogy társa nem látja az arcát.
– Keressük meg a tartalékenergia műszerfalát! – szólalt meg Louis kísértetiesen testetlen hangja a sötétben. Hivatásoshoz illő, erőltetett nyugalommal beszélt, ám kissé reszketősen, ami ellent mondott hűvös viselkedésének.
– És, az hol van? – kérdezte Mesta. –Kapcsold be!
Pusztulás, fuldoklás képei örvénylettek az agyában. Energia nélkül nem jutnak levegőhöz, nem tudnak odaszólni a felszínre, hogy vészkiürítést kérjenek.
És, ha a kilövés valódi volt? Ha az Egyesült Államok éppen most semmisült meg az atomfegyverek tüzében? Lehetetlen!
– Kapcsold már föl azt az átkozott világítást! – ordította.
– Megvan. Nincs idő a nyavalygásra. – Louis hangja hirtelen fájdalmas üvöltésbe csapott át. – Óóóó! A műszerfal forró! Odaégett a tenyerem!
A fémállvány rőt fénnyel felizzott, akár a kályha. Kirajzolódtak a műszerfalak körvonalai. Újabb szikrazápor pattogott végig az elektromos berendezéseken, majd vakító világosság szivárgott át a falak lemezein.
– Mi történik itt? – kérdezte Mesta.
– A telefon süket – válaszolta Louis, ismét őrjítő nyugalommal.
Mesta izzadva, zihálva forgott ide-oda székével. – Mintha egy óriási mikrohullámú sütőben lennénk! Olyan forróság van itt!
Elpattantak az acéllemez falak varratai. Szegecsek röpködtek a zárt kamra egyik Végétől a másikig, visszapattanva szilánkokra törték a műszerfalak üvegfelületeit. A két férfi felordított. Izzó fény ömlött befelé.
– De hát, a föld alatt vagyunk! – lihegett Louis. – Csak szikla van körülöttünk.
Mesta megpróbált felugrani, hogy a vészlétrához fusson vagy legalább a biztonsági liftet elérje, de a szíjak és biztonsági övek belekötözték a kényelmetlen székbe. Füst kezdett szivárogni a kárpitozásából.
– Mi ez a zaj? – kérdezte Louis. – Te is hallod ezeket a hangokat?
Fény- és hő áramlott keresztül a fal repedésein, mintha a nap közepén lennének, vakító viharban. Az utolsó, amit Mesta kapitány hallott, valami dühös ordítás volt, mintha bosszúvágyó suttogások dagadtak volna forgószéllé.
Azután minden varrat szétnyílt a falakon, és elpárolgott az utolsó sorompó. Radioaktív tűzár zúdult rájuk és elnyelte a cellát.

HAT

Teller Nukleáris Kutatóközpont 
Kedd, 15:50

Gallérjára tűzött látogatókártyájával Mulder úgy érezte magát, akár egy kucséber. A Teller Kutatóközpont térképét követve próbálta megtalálni azt a Rosabeth Carrera által bekarikázott épületet, ahol dr. Gregory csoportját ideiglenesen elhelyezték.
Roggyant, régi, egyemeletes barakk volt, ablaktáblái olyan öregek, hogy az üveg is hullámos lett a kortól. Az ajtó- és ablakkereteket büdös, sárgás páccal kenték le, színe arra a ceruzáéra emlékeztetett, amit az iskolában adnak vizsgafeladatok megoldásához. A falakat műanyag zsindely borította, a tetőt hajlékony kátránypapír csíkok. Olyan volt, mint egy őrületes, gigászi méretű mutáns moly.
– Klassz! – állapította meg Mulder.
Az igazolványokat kiadó irodában fölszedett brosúrából megtudta, hogy a Teller Nukleáris Kutatóközpontot az amerikai tengerészet egyik fegyver-raktárának a helyére telepítették. Ahogy így elnézte a barakkokat, nyilván ezek lehetnek azok az eredetiek, amelyek elvétve megmaradtak, miközben a többit ledózerezték és a helyükre előregyártott elemekből húztak föl irodaépületeket.
Vajon kiket és miket száműzhetnek ezekbe a lepusztult épületekbe? Költségvetési csatákat vesztett, lefutott terveket? Átvilágításukat váró új alkalmazottakat? Adminisztratív személyzetet, akik megvannak az atomkutatókhoz illő csúcstechnikai laboratóriumok nélkül?
Úgy tűnik, dr. Gregory csoportja veszített egy hangyányit a tekintélyéből.
Fölbaktatott az ócska deszkalépcsőn, kinyitotta az ajtót, amely némi vonakodás után engedett. Belépett, felkészülve, hogy felmutassa látogatóigazolványát és FBI jelvényét, noha Rosabeth Carrera biztosította, hogy a kutatóintézetnek ez a része nyitva áll a már bebocsátást nyert látogatók előtt. Ugyan belül esett a kerítésen, ily módon elérhetetlen volt a publikum számára, de itt nem végeztek titkos munkát.
A folyosó üres volt. Csupán egy teakonyhát látott, abban kávéfőzőt és egy jégszekrény tetején nagy műanyag kannában vizet. A falon lazacszínű papíron, lézeres sornyomtatóval készített felirat. Hasonlókat lehetett látni a folyosó falain és a hirdetőtáblákon.

FIGYELMEZTETÉS! 
AZBESZTTAL SZENNYEZETT TERÜLET!
A VESZÉLYES ANYAGOKAT ELTÁVOLÍTÓ CSOPORT
A KÖVETKEZŐ NAPOKON DOLGOZIK:

Természetesen a dátumok, amelyeket kézzel írtak oda az üres sorba, pontosan azokat a napokat jelölték, amikor ő és Scully ide akartak jönni.
Alatta ecsettel odafestve, mintha valaki bele akart volna javítani a szövegszerkesztős programba:
Elnézést kérünk a kényelmetlenségekért!
Mulder végigment a kurta teakonyha-folyosón odáig, ahol az keresztezte a főfolyosót. Innen nyíltak az irodák. A mennyezet recsegett, fölnézve látta, hogy a neonok körül a beázások foltjaival csúfoskodó hangszigetelő csempéket már csak az imádság tartja a fölfüggesztő szerkezeten. Megint járkált valaki az emeleten és az öreg támge-rendák nyöszörögtek a fáradtságtól. 
Megállt a folyosó végén. Balra mindent műanyag lepedő borított, mintha valami titokzatos konzerváló tevékenység zajlana. Az áttetsző műanyag lepel alatt egész arcot eltakaró, otromba légzők'észüléket viselő, overal-los munkások bontották feszítővassal a falak burkolatát. Mások nagyteljesítményű ipari porszívókkal szippantották föl a keletkezett port. Szörnyű zajt csaptak. Távolabb sárga szalag zárta el a folyosót. A gyatra barikádról újabb kézírásos figyelmeztetés lógott:

Azbeszt eltávolítása zajlik.
VIGYÁZAT! 
Tilos az átjárás!

Mulder az apró sárga cédulára pillantott, amelyre Medve Dooley ideiglenes irodájának számát írta föl. – Remélem, nem éppen oda esik – morfondírozott, a bontásra sandítva. Inkább jobbra fordult és sorra vette az ajtókat. Legtöbbjük zárva volt, nem feltétlenül, mert a szoba üres volt, inkább mert az emberek nem tudtak dolgozni a folyosóról hallatszó ricsajban.
Ment a folyosón, követte a számokat, hallgatta, amint az építőmunkások kopácsolnak. Leverték az azbeszttal szennyezett, ócska szigetelést, hogy újfajta, jóváhagyott anyaggal cseréljék ki. Évtizedekkel ezelőtt még tökéletesen biztonságosnak tartották az azbesztszigetelést. Most viszont, az új biztonsági előírások miatt a munkások épp hogy megnövelték a kockázatot. A probléma orvoslására kibelezték az ócska épületet, óriási összegeket verve el az adófizetők pénzéből, nagy valószínűséggel sokkal több törött azbesztszálat röppentve a levegőbe, mint amennyi normális használat esetén a barakk egész fennállása alatt kiszabadulhatott volna.
Vajon, mélázott Mulder, jön-e majd tíz-húsz év múlva valaki, aki a fejébe vészi, hogy ez az új anyag szintén veszedelmes? Akkor aztán lehet megismételni az eljárást.
Eszébe jutott a vicc egy ócska Szombat esti kvízből, amit borzasztó murisnak talált, ott a díványon tehénkedve, szombaton késő este. A bemondó büszke közlése szerint a tudósok épp most jöttek rá, hogy a rákot valójában... (dobpergés) a laboratóriumi fehér patkányok okozzák!
Most valahogy, egyáltalán nem tűnt olyan humorosnak.
Vajon Scully hogy boldogul dr. Gregory tetemének boncolásával?
Végül elérte Medve Dooley félig behajtott ajtaját, amelyet vastag, barna festék számos rétege borított. Bent, a homályos szobában egy farmerzubbonyba, -nadrágba és kockás ingbe öltözött, testes ember pakolta a dobozokat magas, fekete iratszekrényekre, sietősen rendezgetve régi irodájából áthozott holmiját.
Mulder kopogott és szélesebbre tárta az ajtót.
– Elnézést, ön dr. Dooley?
A széles vállú férfi odafordult és ránézett. Hosszú, vörösesbarna haja és bozontos szakálla volt, olyan, mintha rézdrótból készítették volna. Csupán az álla bal oldalán vakított egyetlen fehér csík, mintha leöntötte volna magát tejjel. Száját és orrát fehér légszűrő maszk borította.
– Miért nincs magán maszk? Megbolondult? – kérdezte. Egy hátvéd sebességével vetette rá magát a rozzant, ideiglenes asztalra, kihúzta a jobb oldali felső fiókot és előkapott egy csomag szűrőmaszkot. Húsos mancsával leszakította a műanyag borítót és odalökött egy álarcot Muldernek. – Maguk, FBI-os hapsik, olyan nagyon okosnak tartják magukat. Azt hittem, magától is képes lesz néhány egyszerű óvintézkedésre.
Mulder szégyenkezve erősítette arcára a maszkot a hosszú gumiszalaggal, és szippantott egyet a papírszagú szűrőn át. Széthajtotta igazolványát, hogy látni lehessen a fényképet és a jelvényt.
– Gondolom, Medve Dooleyhoz van szerencsém. Honnan tudta, hogy az FBI-tól jövök?
A nagydarab ember hangosan fölnevetett.
– Viccel? Az öltöny és a nyakkendő vagy energiaügyi minisztériumot vagy FBI-t jelent, és dr. Gregory különös halála miatt feltételeztem, hogy ez utóbbiról van szó. Mondták nekünk, hogy számítsunk magára és támogassuk.
– Köszönöm – felelte Mulder. Beljebb lépett és kínálást nem várva, leült a kutató ütött-kopott asztala melletti székre. — Pillanatnyilag csupán néhány kérdést szeretnék föltenni önnek. Nem fog sokáig tartani. Egyelőre még a nyomozás kezdetén tartunk.
Dooley csak folytatta a pakolást a kartondobozokból. Dossziékat hajigált az iratszekrények polcaira, tollakat, jegyzettömböket gyömöszölt asztalának hosszú, középső fiókjába.
– Először is – folytatta Mulder –, beszélne nekem arról a kísérletről, amelyen együtt dolgozott dr. Gregoryval?
– Egy szót se – mondta Medve Dooley. Visszafordult, bekeretezett fényképeket, meg néhány ív papírt húzott elő: műholdas időjárás-jelentéseknek, műszaki beszámolóknak, óceáni vízhőmérsékleti térképeknek tűntek. – Erről nem beszélhetek. Titkos munka.
– Értem – válaszolta Mulder. – Nos, el tudja képzelni valamilyen nem titkos módon, hogy ennek a munkának valamelyik része visszafelé sült el és megölte dr. Gregoryt?
– A válaszom megint csak nem – felelte Dooley.
Muldernek az volt a benyomása, hogy Dooley általában is ilyen goromba az ismeretlenekkel, általában is utálja a szamarakat, de jelen esetben különösen zaklatott. Talán egy kicsit túl sok volt neki, hogy az egész munka ilyen hirtelen a vállára szakadt. Mulder figyelte a mérnxik mozgását, hallgatta nyers válaszait. Megpróbált összeállítani egy olyan forgatókönyvet, amelyben Dooley, aki nagykutya akar lenni, megrendezi a terv igazi vezetőjének halálát, hogy ily módon ő legyen a nyilvánvaló utód...
Nem hangzott meggyőzően. Dooley nem úgy nézett ki, mintha remekül erezné magát.
– Talán jobb lenne biztonságosabb területen próbálkoznunk. Mióta dolgozott együtt dr. Gregoryval? – kérdezte Mulder.
Dooley megállt, megvakarta a fejét.
– Azt hiszem, négy-öt éve. Jobbára mint technikus. Akkor azt hittem, keményen dolgozom, de most látom, hogy nagyon fel kell kötnöm a fehérneműt.
– Mennyi ideig volt megbízott helyettes?
Erre gyorsabban érkezett a válasz.
– Tizennégy hónapja, amióta Miriel itt hagyott minket.
Odakint a folyosón körfűrész csikor-gott, majd éles visítás következett. Elejtett fém, cső, szerteszét törő burkolat és fa recsegett-csörömpölt, káromkodások záporoztak, lázas kapkodással próbálták megfékezni a veszedelmes azbesztszálakat. Műidért arra emlékeztette, amikor a fogorvos mélyen belefúr a beteg zápfogába, aztán azt suttogja: „hoppá"! A gyomra összeszorult.
– Mi ez az egész a déltengeri szigeteknél? – intett a fényképek felé. –Ezek a légi felvételek és időjárási térképek?
Dooley vállat vont, habozott egy pillanatig, mintha most találna ki valamilyen magyarázatot.
– Lehet, hogy oda megyek nyaralni – távol mindettől, tudja. Mellesleg az a Csendes-óceán nyugati része, nem a déli.
– Furcsa. Dr. Gregory irodájában is hasonló fényképek voltak.
– Lehetséges, hogy közös utazási ügynökségünk van – válaszolta Dooley.
Mulder előrehajolt. Nehéz komoly kihallgatást vezetni ezekben a nevetséges szűrőálarcokban. Arca és ajka megmelegedett a lélegzetétől.
– Beszéljen nekem a Fényes Üllőről – kérte tompa, fojtott hangon.
– Sohasem hallottam róla – mondta Dooley élesen.
– Dehogynem.
– Nincs jogosítványa, hogy tudjon róla – vágott vissza Dooley.
– Van jogosítványom.
– Én fütyülök a maga FBI-os igazolványára, Mulder ügynök – mondta Dooley. – Én aláírtam a papírokat. Tudomásul vettem a biztonsági eligazítást. Tisztában vagyok vele, mennyire titkos a munkám. Eltérően dr. Gregory néhány asszisztensétől, én komolyan veszem az eskümet.
Rábökött vastag ujjával Mulderre.
– Lehet, hogy nincs tisztában vele, Mr. FBI, de maga meg én, ugyanazon az oldalon állunk. Én ezért az országért harcolok, megteszem, amit a kormányzat szükségesnek lát. Ha fecsegőt akar, akkor miért nem látogatja meg Miriel Brement a „Le a nukleáris tébollyal!" főhadiszállásán? A címét megtalálja akármelyikén annak a sok ezer röplapnak, amelyeket tegnap szétszórtak az árkokban meg a kerítés mentén. Menjen, neki tegye föl a kérdéseit! Azután tartóztassa le, mert nemzetbiztonsági titkokat fecsegett ki! Tulajdonképpen miért is nem őt kérdezgeti? Miriel itt volt, amikor Emil Gregory meghalt, és rengeteg oka volt rá, hogy megzavarja a munkánkat.
– Meséljen erről még valamit! – nézett rá szúrósan Mulder.
Medve Dooley arca még vörösebb lett, mintha régi neheztelés fortyogna a felszín alatt.
– Miriel és a tüntetői, egész idő alatt itt voltak. Azzal fenyegetőztek, hogy semmi – semmi, ha érti ennek a szónak a jelentését – nem akadályozza meg őket abban, hogy elszabotálják a munkánkat. Miriel tudhatta, hogyan csinálja, elég sokáig dolgozott itt. Talán ő dugott el valamit Gregory irodájában. Talán az egész dolog mögött ő áll.
– Utánanézünk – mondta Mulder.
Dooley lezökkentett egy irodaszerekkel teli dobozt az asztalra. Tollak, ceruzák, ollók zörrentek a fűzőgépek és ragasztószalag-adagolók mellett.
– Sok a dolgom, Mulder ügynök. Már eddig is épp elég felelősség nyomta a vállamat, és ez most még rosszabb lett. Vegyük hozzá, hogy kidobtak kényelmes irodámból, és bedugtak ebbe az istenverte lyukba, hogy itt próbáljak dolgozni. Egy barakkban, ahol elő sem vehetem a titkos iratokat!
Mulder másra gondolt, miközben elindult az ajtó felé.
– Észrevettem dr. Gregory irodájában, hogy néhány jelentését és papírját elvitték a színhelyről. Súlyos törvénysértés, ha egy bűnügy helyszínén hozzányúlunk a bizonyítékokhoz. Ugye, magának nincs semmi köze hozzá?
Medve Dooley az utolsó darabokat is kiszedte egy kartondobozból, amit azután a padlóra dobott és nagy élvezettel laposra taposott.
– A mi szakmánkban minden jelentés titkos irat, Mulder ügynök. Meg vannak számozva, különleges felhasználók számára. Dr. Gregory néhány irata ilyen volt. Lehet, hogy olyan is akadt közöttük, amire szükségünk volt a munkánkhoz. Ez a tervezet elsőbbséget élvez.
– Fontosabb, mint egy gyilkossági nyomozás? És ezt ki mondja?
– Kérdezze meg az energiaügyi minisztériumot. Lehet, hogy a tervről nem sokat fdgnak mondani, de erről annál inkább.
– Maga ugyancsak magabiztosnak tűnik – állapította meg Mulder.
– Ahogy régi barátnőm mondta volt, az önbizalom nem a gyenge pontom – válaszolta Dooley.
Mulder tovább ütötte a vasat.
– Kaphatnék egy listát azokról az iratokról, amelyeket magával vitt dr. Gregory irodájából?
– Nem — felelte Dooley. – A címek titkosak.
Mulder nem jött ki a sodrából. A zsebébe nyúlt és elővette a névjegyét.
– Ez a központi iroda száma. A szövetségi telefonhálózaton át a labor telefonján is elérhet. Vagy hívja a mobiltelefonomat, amennyiben úgy gondolja, hogy van valami mondanivalója.
– Természetesen. – Dooley elvette a névjegyet, közömbösen kihúzta a középső asztalfiókot, amely már tele volt tollakkal, vonalzókkal, rajzszegekkel, gemkapcsokkal és más holmival. Bedobta a kártyát a zűrzavarba, ahol valószínűleg akkor sem találná meg még egyszer, ha keresné.
Mulderre nem gyakorolt olyan hatást, mint szerette volna.
– Köszönöm, hogy rám fecsérelte az idejét, dr. Dooley – mondta.
– Csak Mr. Dooley – felelte a mérnök, azután lejjebb engedte a hangját. – Sohasem tettem le a doktorátust, túl sok dolgom volt, hogy ezzel bíbelődjek.
– Akkor nem is zavarom a munkájában – mondta Mulder, majd kilépett a folyosóra, ahol az építőmunkások még mindig az azbesztet vájták vékony műanyag függönyeik mögött.

HÉT

Gregory háza, 
Pleasanton, Kalifornia 
Szerda, 10:28

A kulcs illett a zárba, de Mulder azért hangosan kopogtatott, és résnyire nyitotta az ajtót, mielőtt bedugta volna a fejét.
– Kukucs, ki van itt? – kérdezte. Emil Gregory otthona csupán árnyas csönddel fogadta őket. Scully elbiggyesztette a száját.
– Senki sem lehet itt, Mulder. Dr. Gregory egyedül élt. – Kinyitotta a sötétkék kosztümkabátjához fogott irattartót. – Ez a jelentés itt azt mondja, hogy a felesége hat évvel ezelőtt meghalt. Fehérvérűségben.
Mulder összevont szemöldökkel csóválta a fejét. A végső állapotba ért rákra gondolt, amelyet Scully talált, amikor tegnap délután felboncolta Gregory testét.
– Hát már senki sem halhat meg békésen, álmában, élete alkonyán?
Tétován álltak a hűvös, poros ház előtt, a zsákutca mélyén. Gregory otthona, legömbölyített sarkaival, árkádjaival, kirítt a szomszédos épületek közül. A bejáratot tarka zománcos csempe keretezte, szőlőlugas borította árnyékba a tornácot.
Várakoztak még néhány másodpercig, azután Mulder egy lökéssel szélesre tárta az ajtót. Végigmentek az előszoba nagy, hűvös terrakotta csempéin és leereszkedtek a nappaliba vezető két lépcsőfokon.
Noha Gregory mindössze másfél napja halt meg, otthona máris olyan sivárnak tűnt, akár egy kísértetkastély.
– Meglepő, hogy a nyomasztó légkör milyen gyorsan kialakul – jegyezte meg Mulder.
– Nyilvánvalóan egyedül élt itt – mondta Scully.
Mulder körülnézett, de nem látott különösebb rendetlenséget a házban. A saját lakása is leginkább ilyen volt. Scully talán ugratja?
A nappaliban a szokásos bútorzatot találták: dívány, két fotel, televízió és hifi-torony, amelyet szemlátomást nem használtak túlságosan gyakran. A dívány előtti dohányzóasztalon egy kupac öreg újság, félig eltemetve a Teller Nukleáris Kutatóintézet, a Los Alamos vagy a Lawrence Livermore Nemzeti Laboratóriumok fejlécét viselő műszaki jelentések tucatjai alá.
A halványrőt, sima falak, olyan síkosnak tetszettek, mint a puha agyag. Két beugró között állt a kandalló, amelynek párkányán dísztárgyak sorjáztak. Egy kis polcon festett anasazi cserépedények álltak. A kandalló közepe fölött szárított pirospaprika-koszorú lógott.
A háznak hamisítatlan Santa Fé-i légköre volt, de Mulder gyanította, hogy a díszek művészi elrendezése dr. Gregory rég elhalt feleségének érdeme, és az öreg tudósban nem maradt annyi életerő és buzgalom, hogy otthonát átalakítsa a saját ízlése szerint.
– Miután elvesztette feleségét, dr. Gregoryt láthatóan semmi sem érdekelte a munkáján kívül – mondta Scully, miközben ismét az irattartót lapozgatta. – A jelentések szerint két hónap szabadságot kapott, hogy elintézze a temetést és lelkileg is rendbejöjjön, de láthatólag nem tudott mit kezdeni magával. Amióta visszatért a munkájához a Teller Nukleáris Kutatóközpontban, a személyi anyaga tele van dicséretekkel. Úgy tűnik, teljes energiájával belevetette magát a munkába. Ez lett az élete.
– Arról szól valami feljegyzés, hogy valójában mivel is foglalkozott? – kérdezte Mulder.
– Mivel rendkívül titkos munka volt, nem jelölik. 
– A szokásos – vont vállat Mulder.
A konyhában Scully sok-sok üveg receptre kapható fájdalomcsillapítót talált a polcon. Megrázta őket és a feliratukat tanulmányozta. Némelyik félig kiürült.
– Meglehetősen erős gyógyszereket is szedett... fájdalomcsillapítókat, narkotikumokat – mondta. – Hihetetlen fájdalmakat okozhatott neki a rák. Még nem olvastam az anamnézisét, de kétségkívül tudta, hogy csak néhány hónapja van hátra.
– Mégis, mindennap bement dolgozni – tette hozzá Mulder. – Ezt nevezem munkaszeretetnek.
Körbejárt az üres házban, noha maga sem tudta, mit akar találni. Átment a nappalin és egy mellékfolyosóra jutott, amely a hálószobákhoz és a dolgozószobához vezetett. Gregory itthoni birodalmában bezzeg egészen másfajta díszítés volt a falakon.
Bekeretezett fényképek sorakoztak találomra felaggatva. Dr. Gregory úgy rakta föl őket, ahogy jöttek, egyszerre mindig csak egyet, és oda, ahol éppen helyet talált.
Nem volt két egyforma kép, mégis volt bennük valami döbbenetes hasonlatosság: a hatalmas gombafelhő, amelyben újra és újra elszabadult az elemek tomboló dühe – egyik irdatlanabb, mint a másik. Némelyik mögött a sivatag, másoknál az óceán és a flotta rombolói alkották a hátteret. Jellegzetes pamutinget és fekete keretes szemüveget viselő tudósok csoportjai mosolyogtak a gép lencséjébe, katonatisztek és más egyenruhások mellett.
– Gondold meg, hogy vannak, akik Elvist gyűjtik, fekete bársony háttér előtt – merengett Mulder, a robbanásokat tanulmányozva.
Scully odaállt mellé.
– Némelyiket ismerem – mondta. – Klasszikus képek. Az ott a Marshall-szigetek, hidrogénbomba-robbantás az ötvenes évek közepén. Amazok ott... azt hiszem, légköri robbantások a nevadai kísérleti telepen. – Merően bámulta a fényképeket. Mulder ránézett, megdöbbentette társának zaklatott arca.
– Valami baj van?
Scully megrázta a fejét.
– Nem... nem erről van szó – igazgatta a füle mögé halványrőt haja egyik tincsét. – Csak most jutott eszembe, hogy az iratok szerint dr. Gregory a Manhattan-terv óta, atomfegyverek előállításával foglalkozott. Benne volt a Trinity-tervben, azután Los Alamos-ban dolgozott. Jó néhány hidrogénbomba felrobbantásánál jelen volt az ötvenes években.
Mulder a legnagyobb gombafelhő képét nézte: víz, tűz és füst gigászi kitörése az óceán fölött. Mintha egy egész kis sziget vált volna köddé. „Castle Bravo", írták oda kézzel a fényes kép alsó szélére.
– Nem akármilyen látvány lehetett – vélte.
Scully döbbenten pillantott rá.
– Nem olyasmi, amit valaha is látni szeretnék.
Mulder beletúrt kócos hajába.
– Ez csak amolyan szónoki fordulat volt. – Elolvasta a fotók alá firkáit fura neveket. Különböző tollakkal írta őket ugyanaz a kéz. Néhány elhalványodott az idők folyamán; mások jobban megőrizték színüket:
Fűrészfog
Miké
Bikini Baker
Üvegház
Borostyán
Homokkő 
X-sugár
– Mik ezek, kódnevek? – kérdezte Mulder.
– Nem – rázta a fejét Scully. – A kísérleti robbantások neve. Különböző típusú bombák. Mindegyiknek valami hülye nevet adták. Maguk a robbantások nem voltak túlzottan titkosak, csupán a bomba részletei, az idő, a tervezett teljesítmény és a magszerelvény számított annak. Egy Nevadában végrehajtott egész sorozat föld alatti robbantást Kalifornia kísértetvárosairól neveztek el. Egy másik sorozatot különböző sajtokról.
– Fura alakok.
Mulder maga mögött hagyta a fényképkiállítást és belépett a tágas, rendetlen dolgozószobába, ahol Gregory otthoni munkáját végezte. Noha itt mindent elborítottak a papírok, jegyzettömbök, kupacokban álltak a könyvek, az ügynök gyanította, hogy dr. Gregory bármit megtalált egy pillanat alatt. Az ötletszerűnek tűnő zűrzavar ellenére az öreg tudós az évek során fokozatosan kialakíthatta a neki pontosan megfelelő sorrendet.
Mulder elnézte a sárga jegyzettömbökre, a bekötött laboratóriumi naplókba firkantott számtalan ötletet, és hirtelen beléhasított a hirtelen halál fájdalma. Mint amikor egy amatőr filmes szünetre állítja a videokameráját, dr. Emil Gregory pedig el, balra, és otthagy mindent érintetlenül.
Gondosan átnézte a noteszeket, papírokat, műszaki jelentéseket. Talált egy köteg színes idegenforgalmi brosúrát a Csendes-óceán különböző szigetecskéiről. Volt amelyiket profi kéz nyomtatott fényes papírra, mások viszont úgy festettek, mintha olyanok barmolták volna össze őket, akik nem is tudják, mit cselekszenek.
– Azt hiszed, találsz valamit? – kérdezte Scully. – Valószínűtlen, hogy dr. Gregory valaha is titkos anyagot hozott volna haza.
– Nyilván nem hozott – helyeselt Mulder. – De ő, a Manhattan terv idején nőtt fel, amikor a biztonság kicsit lazább volt, mint manapság, mert mindenki ugyanabban a csapatban dolgozott egyazon rossz fiúk ellen.
– És még mindig gyártjuk a bombákat, hogy legyőzzük a rossz fiúkat, noha már egyáltalán nern vagyunk biztosak benne, kik a rossz fiúk – vágta rá szinte gondolkodás nélkül Scully.
Mulder felhúzta a szemöldökét és rásandított.
– Ez afféle szerkesztőségi megjegyzés volt, Scully ügynök?
Nem kapott választ. Scully fölemelt egy bekeretezett oklevelet, amelyet leakasztottak a falról, és egy alacsony könyvespolc tetejére tettek. Mulder látta a szöget azon a falmezőn, ahol eredetilég lógott.
– Vajon, miért vették le? – tűnődött Scully, megbillentve a keretet, hogy a férfi is láthassa.
A kitűnően megtervezett oklevelet lézer sornyomtatóval készítették, a betűket kisteljesítményű számítógépes művészprogrammal tervezték. Csupán vicc volt, de valaki látnivalóan sok időt ölt bele. A pergamen közepén kilógó nyelvű, stilizált harang. „Adományozzuk e becses LÓBÉL-díjat dr. Emil Gregorynak. A Fényes Üllő tervezet kutatócsoportja."
– Lobél díj! – horkant fel Mulder. – Érdekes, Medve Dooley – dr. Gregory utódja – tegnap hevesen bizonygatta, hogy ilyen program nem létezik. Ki írta alá az oklevelet?
Scully a pergamen aljára pillantott.
– Miriel Bremen. Az a nő, aki Gregoryval dolgozott, de azután otthagyta és beállt a tiltakozók közé.
– Aha – bólintott Mulder. – Ennek alapján, meg azok után, amit tegnap Medve Dooleytól hallottam, itt az ideje, hogy beszéljünk vele. Ugye, Ber-keley-ben van a tiltakozók főhadiszállása? Nincs is messze.
Scully szorakozottan bólintott, aztán Mulder megdöbbenésére azt válaszolta:
– Én magam szeretném meglátogatni.
– Van valami különös oka annak, hogy kimenőt adsz délutánra?
Scully megrázta a fejét.
– Régi dolgok, Mulder. Semmi közük ehhez az ügyhöz.
Mulder lassan bólintott. Éppen eléggé ismerte ahhoz a társát, hogy ne próbálja kiszedni belőle, mi foglalkoztatja. Bízott benne, hogy úgyis megtudja, ha itt az ideje.

NYOLC

Teller Nukleáris Kutatóközpont 
Szerda, 12:08

A kétnapos őrjöngő azbesztvájó építkezés – vagyis inkább rombolás –dühítő fehér réteggel lepte el Medve Dooley íróasztalát, a jegyzettömböket, a számítógépes terminált és a telefont.
Dooley egy vastag papírtörülközővel leporolt minden felületet, miközben azon győzködte magát, hogy ez csak vakolat, gipszpor, nem veszélyes anyag. Az azbesztszálakat bizonyára aprólékos gonddal távolították el. A vállalkozók végül is állami alkalmazottak.
Ettől a gondolattól megint kínosan érezte magát.
Visszakívánkozott régi irodájába. Hevesen utálta ezt az átmeneti szállást. Úgy érezte, mintha kempingezni kényszerülne a saját munkahelyén.
Bosszantották ezek a packázások. A Fényes Üllő munkálatainak befejezése túlságosan is fontos volt neki és munkatársainak. Közben tovább tartott a nyomozás dr. Gregory halála körül. Mit csináljon, hogy folytathassák a kísérleteket?! Egyáltalán, ki állítja fel a fontossági sorrendet? Ez a munka nagyon szűk határidőre, hajszálpontosan rögzített feltételekkel zajlott. A nyomozás egy haláleset ügyében viszont, évszaktól vagy időjárástól függetlenül, akármeddig eltarthat.
Csak menjen le simán a Fényes Üllő, gondolta, és az FBI-ügynököknek annyi idejük lesz, amennyit akarnak.
Az órájára pillantott.,Az új műholdas felvételeknek már tíz perce meg kellett volna érkezniük. Dooley a telefon után nyúlt, azután undorodva fújt egyet. Ez nem a saját telefonja a saját irodájában, amelyben minden szám be volt programozva. Végig kellett turkálnia az asztalfiókokat, hogy megtalálja a kutatóintézet telefonkönyvét, és addig kellett nyálaznia, amíg meg nem találta Victor Ogilvy mellékét. Beütögette a számokat, összedörzsölte az ujjait és nézte a rájuk tapadt finom fehér port. Undortól sötét ábrázattal dörgölte kezét a farmerjébe.
A telefon kétszer kicsöngött, mielőtt beleszólt volna egy magas hang.
– Victor, hol az az időjárás-jelentés? – kérdezte Medve anélkül, hogy üdvözlésre vagy más nyájaskodásra pocsékolta volna az idejét. Fiatal asszisztense mostanra biztosan fölismerte dörgő orgánumát.
– Megvan, Medve – jött az orrhangú válasz. – Csak újra átnézem, és még egyszer ellenőrzöm a légköri előrejelzéseket. Ööö, azt hiszem, most tetszeni fog neked.
– Jó, akkor hozd át – felelte Dooley –, én majd negyedszer is ellenőrzöm. Tökéletesen klappolnia kell mindennek.
– Már ott is vagyok! – tette le Victor a kagylót.
Dooley visszaült recsegős öreg székébe, és igyekezett kényelmesen elhelyezkedni. A légkondicionálást túl erősre állították az ócska barakkokban, így nem vette le vörös flanel-ingére húzott farmerzubbonyát. Hosszú hajával, bozontos szakállával úgy nézett ki, mint egy hegylakó.
Viselkedésével sok embert elbátortalanított maga körül, főleg azokat, akik nem neki dolgoztak. Medve Dooley nem tartotta magát túlságosan macerás munkavezetőnek. Legalábbis addig, amíg mindenki tette, amit elvártak tőle. Ha nem akarják csinálni a dolgukat, akkor minek jöttek ide dolgozni? Victor és a többi mérnök, akik jó pár éve dolgoztak Dooley csoportjában, már megtanulták, hogy nagyon könnyű kijönni vele, mert megbízik bennük és a képességeikben; de azt is tudták, hogy legtanácsosabb fedezékbe vonulni, ha csalódást okoznak a Medvének.
Kint a folyosón az építőmunkások kalap álva-dübörögve hántották tovább a falakat. Most egy másik szárnynak estek neki. Mindent beterítettek műanyag lepedővel.
Nyílt a barakk külső ajtaja. A vörös hajú Victor Ogilvy rúgtatott föl a fa-lépcsőn, végigfutott a linóleummal borított folyosón és lángoló arccal, lelkes vigyorral, orrára csúszott drótkeretes szemüveggel berontott Dooley ideiglenes irodájába.
– Itt vannak a műholdas felvételek – mondta. – És itt vannak a műanyag térképlapok. – Szétterítette a felvételeket Dooley letakarított asztalán, a felkunkorodó sarkokat lenyomtatta egy tűzőgéppel és két ollóval.
– Látod itt, ezeket a viharfelhőket, Medve? Kilencvenöt százalék a valószínűsége, hogy ez az alacsony nyomású öv azt a nyomvonalat fogja követni, amelyet vörössel jelöltem meg. – Egyik bütykös ujját végighúzta a Csendes-óceán nyugati térfelén, a nemzetközi dátumvonal mentén, a Marshall-szigetek tájékán. – Ellenőriztem a földközelbe érés előrelátható helyét.
Abszolút tökéletesnek tűnik. Éppen itt! – Ujját rányomta egy parányi pöttyre, amely olyan volt, mintha a sornyomtató hibájából került volna az óceán közepére. – Telitalálat!
– Enika-atoll – nézett rá Dooley.
– Benne van a táblázatban – mondta Victor, és Dooley könyvespolca felé biccentett.
Medve székestől hátradőlt, hogy elérje a vastag könyvet. Lefújta a fehér gipszport a gerincéről. Végigpergette a lapokat, tanulmányozta a hajózási koordinátákat és megtalálta az Eniká-ra vonatkozó rövid adatsort.
– Óóó, ez izgalmas! – mondta, miután elolvasta a rövid leírást. – Egy nagy, lapos szikla a semmi közepén. Nincsenek róla közeli képek, de úgy tűnik, épp a mi céljainkra találták ki. Nincsenek lakói. Története sincs.
– Ott aztán senki nem fog észrevenni semmit – helyeselt Victor,
– Hadd lássam még egyszer az időjárási térképet – hajolt előre Dooley és csettintve siettette Victort. A fiatalember ismét szétnyitotta a térképet, megmutatta a fenyegető külsejű felhőcsomót, amely úgy nyúlt ki az óceán fölé, mini egy ököl.
– Hurrikánjelzés ment minden szomszédos szigetre. Nem sok akad a környéken, csak néhány gyéren lakott sziget, olyanok, mint Kwajáléin vagy Truk. Ráadásul az amerikai protektorátus felségvizein található.
– És biztos vagy benne, hogy a vihar el fogja érni? – kérdezte Dooley. Máris meg volt győzve, de azt akarta, hogy valaki más erősítse meg.
Victor bosszankodva szusszantott.
— Nézd meg a viharzóna kiterjedését, Medve! Hogy kerülhetné el? Földközelbe érésig van még egy hetünk – időjárási előrejelzésekben ez egy örökkévalóság, de az előkészületekhez nem sok... ha úgy döntünk, hogy belevágunk. – A vörös hajú, ostorszíjvékony férfi hátralépett és úgy nehezedett egyik lábáról a másikra, mintha sürgősen szüksége lenne a toalettre.
Dooley a legjobb velem aztán ne-szórakozz pillantását lövellte rá.
– Mit akar az jelenteni, hogy ha úgy döntünk? Van valami, ami ellene szól? Ki vele.
Victor vállat vont.
– Semmi, amennyire én látom – de hát ez a te dolgod, Medve. Most már te vagy az, aki a szálakat mozgatod.
Dooley bólintott. Tökéletesen tisztában volt vele, mikor bízhat meg az embereiben. Ez épp az az eset volt.
– Rendben, kezdjünk el telefonálgatni! Mostantól beindítom a Fényes Üllőt. Nekilátunk. Menjen egy műszaki alakulat az Enikára, készítsenek elő a Coronado tengerészeti támaszponton egy rombolót, hogy rögtön indulhassunk, mihelyt odaérünk.
Victor gyorsan bólintott.
– A biztonsági szállítás ügyében már el is intéztük a papírmunkát a minisztériummal. A Fényes Üllő felszerelését, a diagnosztikai eszközöket, magukat a szerkezeteket sürgősséggel fogják behajózni San Dlegóban. A Coronado támaszpont már várni fogja.
Dooley egyetértett. A biztonsági fuvar nem csekély feladat, sok megyében kell hozzá engedély, szövetségi és helyi utak használatánál egyaránt.
– Szedj össze minden úti okmányt! Be kell indulnunk – mondta. — Én az első csoporttal megyek Enikára. A B-tartalék csoport – ez te vagy, Victor – készüljön föl, hogy egy szállító repülőgéppel jön a szigetre, ha minden kész!
Victor egyfolytában firkált egy noteszbe, olyan kézírással, amelyet Medve Dooley párszor roppant kitartóan, de minden siker nélkül próbált megfejteni. Victor még levegőt venni is elfelejtett, úgy nézett ki, mint aki gutaütést kapott az izgalomtól.
– Gyerünk, nincs pocsékolni való időnk! – nógatta Dooley.
A fiatal asszisztens már indult volna az ajtó felé, amikor Dooley visszahívta. 
– Igaz is, Victor! – A másik megfordult, bagoly módjára pislogva, még a száját is elfelejtette becsukni. – Ne felejts el úszónadrágot csomagolni!
Victor fölnevetett és eltűnt a folyosón.
Dooley ismét lenézett a térképekre, időjárási előrejelzésekre, és mosolygott. Na végre, most aztán beindulnak, megteszik a következő lépést.

KILENC

A „Le a nukleáris tébollyal!" főhadiszállása 
Berkeley, Kalifornia 
Szerda, 12:36

Scully beült a bérelt kocsiba és egyedül indult Berkeley-be az egykor jól ismert országúton. Most azonban betolakodónak érezte magát egy olyan helyen, ahol valaha otthon volt.
Végighajtva a Telegraph Avenue-n, a campus felé, látta,_xhogy az egyetem nem sokat változott. Ádázul őrizte kulturális függetlenségét a berkeley-i Köztársaság, miközben a világ többi része haladt tovább a maga útján. Scully szíve átmelegédett a nosztalgiától a pizzabárok, diákművészeti galériák, falafelfalatozók és használtruha-boltok töretlen sora láttán. Itt volt első éves, itt kóstolt bele a függetlenségbe, amikor mindennap önmagának kellett döntenie.
Figyelte az egyetemisták szokásos nyüzsgését; néhányan fehér sisakban ültek meg öreg bicikliket mások kocogtak vagy görkoriztak. Fiúk-lányok, úgy mozogtak, mintha minden cselekedetük kinyilatkoztatás lenne. Új autója volánja mögött – amely maga sem látszott idevalónak – Scully meglepetten, bizonyos zavarral nézett végig konzervatív üzletasszonyhoz illő kosztümjén, aktatáskáján.
Dana Scully és barátai berkeley-i egyetemista korukban jól kiröhögték az olyan egyéneket, mint amilyenné ő maga is vált.
Megállt egy nyilvános parkolóban, kiszállt a napfénybe, napszemüveget biggyesztett az orrára és végignézett az utcán, hogy visszanyerje nyugalmát. Elindult és közben megbámulta a kioszkokat, amelyek diákfilmfesztivált, gyűléseket és jótékonysági rendezvényeket hirdettek.
Fekete kutya hasalt lihegve egy fa mellett, amelyhez kikötötték. Hosszú hajú nő ült egy pokrócon, kézzel készített, eladó ékszerek mellett, de láthatóan sokkal jobban érdekelte a pön-työgés a gitáron, mint a lehetséges vevők csalogatása. Egy vén bérház ajtaja előtt rongyos papírkötésű könyvekkel tömött kartondoboz kiáltozott vevők után. „Minden könyv 50 cent!", írták a dobozra. Mellette kávéskanna várta a kuncsaftok garasait.
Addig követte a házszámokat, míg végül megtalálta a „Le a nukleáris tébollyal!” központját egy, a régi, fekete-fehér filmek bíróságaira emlékeztető magas, öreg házban. A földszinten egy kifőzde és egy kávéház osztozott egy nagy antikváriummal. Itt lehetett adni-venni a használt kpnyveket, de be is lehetett ugrani két vizsga között egy gyors olvasásra.
Rövid betonlépcső vezetett a földszintről az alagsorba. Mellette festőállvány ácsorgott, tábláján festett betűk hirdették a csoport nevét meg egy „Nukleáris borzalmak múzeuma" nevű valamit.
Scully lement a lépcsőn, cipője sarka kopogott a betonon. Maga a hely, gondolta, szakasztott olyan, mint bármelyik mozgalmi központ, bármelyik egyetemi városban. Ezeknek a vénséges épületeknek a tulajdonosai ilyen alacsony bérű, rövid bérleti idejű irodákra szakosodtak, kiadva fölös helyiségeiket aktivista csoportoknak politikai főhadiszállás céljára, de április táján akár adótanácsadó irodáktól sem idegenkedtek.
A falon észrevette a polgári védelem elhalványodott jelzését, a radioaktív sugárzás háromszárnyú jelét, sötétsárga alapon. Eszerint a pince atomtámadás esetén óvóhely. Scully nézte egy percig, a helyzet iróniáján tűnődve... ugyanakkor jó, otthonos érzés fogta el. Sokszor járt ilyen helyeken ő is egyetemista korában.
Kinyitotta az ajtót és belépett a „Le a nukleáris tébollyal!" központjába.
Mintha visszament volna az időben. Eszébe jutott, hogy fiatalabb éveiben tele volt világmegváltó lelkesedéssel.
Első évében jó tanuló volt, szenvedélyesen érdekelte a fizika és a tanulás. Tudta, milyen sokba került szüleinek a tandíj, apja tengerésztiszti illetményének tekintélyes része arra ment el, hogy ő elit egyetemen tanulhasson.
De az idegenség, az ő katonás neveltetésétől olyannyira eltérő kultúra izgalmában Scullyt megkísértette a politika ördöge. Habzsolta a röplapokat, késő éjszakáig hallgatta diáktársai beszélgetését, és egyre jobban felzaklatta, amit hallott. Elhitt minden elolvasott és kimondott szót, hosszú éjszakákat hánykolódott át álmatlanul a kollégiumi hálóban, azon fantáziáivá, miként hozhatna változásókat. Még az is megfordult a fejében, hogy csatlakozik az egyik tüntetéshez a Teller Nukleáris Kutatóközpont előtt, de végül túlságosan gyakorlatiasnak bizonyult ahhoz, hogy eszméit kövesse.
Mindez mégis elegendő volt ahhoz, hogy túlhevült beszélgetésekre – nem, nem hazudik magának: ezek kifejezetten veszekedések voltak – kerüljön sor közte és a közeli Álameda légi-tengeri támaszponton állomásozó apja, a tengerészet konzervatív, méltóságteljes kapitánya között. Ez volt az egyik első téma, amelyen igazán összekülönböztek. Ez még azelőtt történt, amikor elhatározta, hogy belép az FBI-hoz, amivel ismét kivívta szülei rosszallását.
Scully nagyon szerette az apját és mélységesen feldúlta, amikor tavaly, karácsony után meghalt. A férfi Őzikémnek hívta a lányát, az pedig őt Ahab kapitánynak... de mindez már a múlté. Sosem látja többé.
Csak egy évet töltött Berkeley-ben. Apját a tengerészet áthelyezte, ő maga pedig a marylandi egyetemen folytatta tanulmányait. Sebeik jobbára beforrtak, és apja, semmi kétség, ifjönti hévnek tulajdonította Dana flörtölé-sét a tiltakozókkal.
Most, hogy ott állt a „Le a nukleáris tébollyal!" központjának a küszöbén, a sebek ismét lüktetni kezdtek. De most nem azért jött, hogy csatlakozzék a tiltakozókhoz. Gyilkossági ügyben nyomozott, és néhány nyom ide vezetett.
Ahogy belépett az apró irodába, az íróasztal mögötti nő automatikus mosollyal fordult felé – ami azonnal gyanúvá dermedt a hivatalos öltözet láttán. Scully gyomra összeszűkült.
A fiatal titkárnő a húszas évei elején járhatott, bőrének olyan volt a színe, mint a világos tejcsokoládénak, üstökét Medúza-szerű, kígyózó fónatokba tapasztotta. Zománcozott, hatalmas fém négyszögekből álló nyakéket hordott és szemfájdító mértani idomoktól tarkálló lebernyeget, talán valami törzsi tunikát, gondolta Scully.
Ránézett a recepciós pultnak kinevezett asztalra állított, cirkalmas díszítésű névtáblára, ami nyilván engedmény volt, az önkéntesek fontosságának elismerésére. „Becka Thorne", hirdette a tábla. Mellette telefonkönyv, telefon, egy öreg írógép, és néhány röplap próbanyomata.
Scully előhúzta igazolványát.
– Dana Scully különleges ügynök vagyok az FBI-tól. Ms. Miriel Bremennel szeretnék beszélni.
Becka Thorne felrántotta a szemöldökét.
– Én... megnézem, itt van-e – mondta. A hangja hideg volt, barátságtalan és tartózkodó. Scullyba ismét belenyilallt a keserűség.
Becka Thorne láthatólag azon tűnődött, hazudjon-e vagy sem. Végül fölállt, és tarka tunikájában hátrasuho-gott az irodákba. Valahol a vászon válaszfalak takarásából Scully egy elgyötört fénymásoló hangját hallotta, amint köpi magából a röplapokat.
Amíg várakozott, a falra ragasztott plakátokat és fényképnagyításokat nézegette. Feltételezhetően ez volt a nukleáris borzalmak múzeuma, amit a kinti hirdetőtábla-ígért.
A plafonra számítógépes nyomtatóval készített zászlót rajzszögeztek. A zászlón nagy_; mátrixpont betűkből álló szöveg: MÁR VOLT EGY ATOMHÁBORÚ – MEG KELL ELŐZNÜNK A KÖVETKEZŐT! Félelmetes atomfelhők szemcsés fekete-fehér nagyításai díszlettek a festett salakbeton falakon. Scullyt ez dr. Gregory otthonának folyosójára emlékeztette. Persze ott díszhelyen álló győzelmi trófeák voltak a fényképek. Itt – vádoltak.
Egy plakát az ismert nemzetközi atombomba-robbantásokat sorolta föl, meg azt a sugárzásmennyiséget, amelyet egyetlen légköri robbantás szór szét. Volt egy diagram, egyre magasabb oszlopokkal, amely a maradványsugárzásnak tulajdonított rákesetek növekedését mutatta az Egyesült Államokban, különös tekintettel a stroncium 90-re, amely beszennyezi a füvet, amit megesznek a tejelő tehenek, amelyek tejét felkanalazzák a gyerekek a mesterséges cukorral édesített gabonapehellyel. A számok szinte tántorogtak, ahogy az oszlopok évről évre nőttek.
Látni lehetett az elpusztított csendes-óceáni szigeteket. Megrázó fényképek mutatták a Bikini-szigetek és az Eniwetok-atoll bennszülött lakosságát, amint az USA fegyveres ereje kilakoltatta őket paradicsomi szigeteikről, hogy szabad legyen a pálya az atomkísérletekhez.
A kitelepítések abban az időben hatalmas költségekkel jártak. Bikini lakosai éveken át követelték az Egyesült Államoktól és az Egyesült Nemzetektől, hogy hazatérhessenek, de csak, miután az USA rendezte a szörnyűséges számlát, amibe korallzátonyaik, tengerpartjaik, őserdőik sugármentesítése kerül.
Scully fokozott érdeklődéssel nézte a kiállítást, mert azokra a szigetekre gondolt, amelyeknek képe dr. Gregory irodájának falain díszelgett, a műholdas felvételek és időjárási előrejelzések társaságában.
1971-ben a Bikini-atollt biztonságosnak minősítették és a szigetlakóknak engedélyezték a visszatérést. De 1977-ben a vizsgálatok kimutatták, hogy az atollon még mindig veszedelmes szintet ér el a radioaktív sugárzás, így az őslakóknak ismét a kényszerkilakoltatás jutott. Az Eniwetok-atoll lakói, akiknek földjén sorozatban hajtották végre a kísérleti hidrogénbomba-robbantásokat, csak azért tértek haza 1976-ban, hogy megtudják, nukleáris szeméttelepnek használt szigeteik még évezredekig szennyezettek maradnak. Az 1980-as évek elején megállapították, hogy még a robbantások színhelyétől 120 kilométerre található szigetek lakosai között is szokatlanul sokan szenvednek pajzsmirigyrákban.
Scully fejcsóválva lépett oda a múzeum központi darabjához. Ez volt a legrosszabb: gyomorforgató fényképsorozat Hirosima és Nagaszaki üszkös romjairól, égett hullákról, amelyeket a tűzgömbök hagytak maguk után, amikor fél évszázada átégették a japán eget. Néhány tetem olyan tökéletesen elégett, hogy semmi sem maradt utánuk, csak a fekete hamu odafröccsenő zsíros árnyéka a romok falán. De még rosszabbak voltak a felhólyagosodott testek, a gennyedző túlélők.
A képeket nézegetve .nyugtalanító hasonlóságokat fedezett fel a holtak és a tulajdon laboratóriumában megtalált dr. Emil Gregory teteme között.
– Tessék, Scully ügynök! – szólalt meg egy pallérozott női hang.
Scully megfordult, és megpillantotta Miriel Brement. A magas termetű nő előnytelenül rövidre vágva hordta hullámos, szürkésbarna haját. Az álla hosszú volt, az orra hegyes, szürke szeme fáradtnak látszott. Nem volt vonzó nő, de magatartása, hangja nem csekély intelligenciáról tanúskodott.
– Nos, mit tehetek önért? – kérdezte türelmetlenül Miriel, nem adva lehetőséget Scullynak a beszédre. – Belefáradtam már a zaklatásokba. Kitöltöttük a megfelelő papírokat, megadtuk a kívánt felvilágosításókat, beszereztük a szükséges engedélyeket. Mi az ördögöt csinált a csoportom, amivel magára vonta az FBI figyelmét?
– Én nem a maga csoportja után nyomozok, Ms. Bremen – mondta Scully –, hanem dr. Emil Gregory ügyében, aki két napja halt meg a Teller Nukleáris Kutatóközpontban.
Miriel Bremen hideg álarca megrepedt, egész teste elernyedt.
– Ó – mondta –, Emil... az más.
Elhallgatott, egyik kezével megmarkolta az asztalt és mélyet lélegzett. Becka Thorne odanézett, nincs-e szükség segítségre, azután elillant, hogy a fénymásolót vigyázza. Miriel körültekintett, mintha Nagaszaki áldozatainak és a kifosztott Bikini-szigetiek látványából akarna erőt meríteni.
– Rendben, beszélgessünk, Scully ügynök – de ne itt.

TÍZ

Triple Rock Serfőzde és Kávézó 
Berkeley, Kalifornia 
Szerda, 13:06

Miriel Bremen egy mini serfőzdével kombinált kis étterem felé kormányozta Scüllyt, alig néhány saroknyira az egyetemi város szívétől. Fakeretes üvegajtó vezetett a helyiségbe, ahol vastagon és csillogóan belakkozott asztalok álltak bokszokban. A pult előtt üres bárszékek sorakoztak. A gyalogjáró és a kocsiforgalom állandó mormolása nyomban elhalkult, amint beléptek.
Rég megszűnt sörgyárakat hirdető, negyvenes-ötvenes évekből való fémlapok borították a falakat. A rézkorlátos pult fölött egy palatábla sorolta föl a négyfajta, helyben főzött sört. A hátsó falnál egy biliárdasztal mellett nagy zöld tábla ajánlgatta a szendvicskülönlegességeket, a hotdogot, nachót, a hűtőpult salátáit.
– Etelt ott rendeljen magának – mutatott Miriel egy kisebb pultra. – A vegetáriánus chili a különlegességük, de a leves is nagyon finom... és persze a szendvics, az szendvics. De az emberek a sör miatt jönnek ide. Ennél jobban sehol sem talál.
Hagyta, hogy Scully letegye az aktatáskáját az egyik bokszban, azután a házi söröket soroló tábla felé intett.
– Mit kér? A barna a legfinomabb. – Csak egy jeges teát – válaszolta
Scully. – Szolgálatban vagyok.
Miriel elkomorodott.
– Ide figyeljen Scully ügynök, egy ilyen törpe serfőzőben épp az az érdekes, hogy az ember iszik egy kis sört. Valószínűleg a fülünknél fogva dobnak ki bennünket, ha jeges teát kérünk.
Scully nem hitte, hogy a tulajdonos ilyesmire vetemednék, de a hely any-nyira emlékeztette a diákkorára, hogy megfájdult a szíve. Nem volt nagy sörivó, de nem engedhette meg magának, hogy visszautasítson egy ilyen barátságos kezdeményezést, ha azt akarja, hogy Miriel megnyíljék előtte és válaszoljon tapogatódzó kérdéseire.
– Akkor hát, barna sört kérek, de csak pikolót.
Miriel halvány mosolyt kényszerített kemény arcára.
– Maga dönt. – Odament a pulthoz, miközben Scully a szendvicsek listáját böngészte. – Nekem egy hotdogot hozzon meg egy csésze chilit! – szólt vissza. – Gondolom, a cég állja a cechet?
– Én állom – felelte Scully. Áttanulmányozta az árakat és megállapította, hogy nem egészen tíz dollárból mindketten letudják az ebédet.
Az asztalhoz visszatérve leült, és fölmarkolta poharát, benne a sötét, malátás sörrel.
– Ez olyan sűrűnek látszik, biztosan megállna benne a kanál – állapította meg.
Kortyolt egyet és meghökkent, milyen tömény az ital. Erős, már-már csokoládészerű íze volt. Igazi serital volt, nem afféle savanyítás, világos lé, amit nagy néha, hidegen és dobozból ivott pikniken vagy születésnapi bulikon. Fölvonta a szemöldökét és elismerően biccentett a vele szemben ülő nő felé.
Azon töprengett, hol is kezdje, de Miriel megelőzte. Mellőzte az időfaló udvariaskodást, a kölcsönös közeledés hagyományos táncát, és a tárgyra tért, mielőtt Scully föltehette volna a valódi kérdéseket.
– Akkor hát, hadd mondjam meg, szerintem miért is van itt – mondta Miriel Bremen. — Két oka lehet rá. Vagy azt hiszi, hogy én, esetleg valaki más a csoportomból idézte elő valamilyen módon Emil Gregory halálát. Vagy hiányoznak a megfelelő engedélyei és képtelen hozzájutni a titkos iratokhoz a Teller Központban. Senki sem mond magának semmit, és azért jött hozzám, mert úgy gondolja, hogy nekem vannak válaszaim.
– Egy kicsit mindkét okból, Ms. Bremen — felelte óvatosan Scully. – Felboncoltam dr. Gregoryt. Nem sok kétségem van afelől, hogy elsődleges sérülései okozták a halálát, de még mindig nem vagyok képes meghatározni, hogyan történt. Mibe botolhatott bele dr. Gregory, ami a halálát okozta? El kell ismernem, az ön csoportjának jó oka volt arra, hogy dr. Gregoryt eltávolítsa a képből, így hát ezt is ellenőriznem kell. Azt is tudom, hogy dr. Gregory valamilyen titkos fegyverkísérletbe keveredett, amit Fényes Üllőnek hívnak. De senki sem akarja megmondani nekem, mi is az. És itt van ön, Ms. Bremen, akinél nyomozásom két vonala keresztezi egymást.
– Nos, akkor hadd mondjak valamit! – kezdte Miriel Bremen, ám előbb alaposan meghúzta barnasörös korsóját.
– Szokványosan hangzik, ha azt mondom, hogy nincs takargatnivalóm – de ez esetben tényleg nincs. Lelkiismeretem parancsára mondom el minél több embernek, mi zajlik a Teller Nukleáris Kutatóközpontban. Tavaly igyekeztem minél nagyobb feltűnést csapni. Tessék, elhoztam csoportunk néhány szórólapját. – A zsebébe nyúlt és előhúzott két összehajtogatott, fénymásolt röplapot, amelyeket kétségtelenül valamelyik önkéntes tervezhetett személyi számítógépen.
– Amikor még a Teller Központban dolgoztam, meglehetősen lelkes segítője voltam Emil Gregorynak – mondta Miriel tenyerébe támasztva hosszú állat. – Sok éven át volt a mentorom. Segített a hivatali tojástáncban, aktagyártásban, hogy a valódi munkával is foglalkozhassak. A maga fantáziája ezt valószínűleg fölfújja, arra gondol, hogy szeretők voltunk, vagy mi, pedig ez jókora tévedés. Emil a nagyapám lehetett volna, és azért érdeklődött irántam, mert látta, hogy elég tehetséges és lelkes vagyok ahhoz, hogy jó munkatársa legyek. Oktatott, és jól együttműködtünk.
– De valamiért cserbenhagyta – mondta Scully.
– Bizonyos értelemben... de nem pontosan úgy, ahogy tudni véli – válaszolta Miriel, azután megkerülte a kérdést. – Akarja tudni, mi az a Fényes Üllő? Egy újfajta atomrobbanás. Manapság, annak ellenére, hogy vége a hidegháborúnak és állítólag lassul az atomfegyverek kifejlesztésének üteme, mi még mindig újabb fajtákon törjük a fejünket. A Fényes üllő egy nagyon különleges robbanófej, olyan technológiát használ... – Megállt, azután a falat nézte elrévedő tekintettel, mintha semmi sem érdekelné a díszes fémtáblákon kívül.
– Olyan technológiát használ...? – noszogatta Scully.
Miriel felsóhajtott és a szemébe né_: zett.
– Olyan technológiát, amely látszólag túllép a fizika törvényein, már amennyire én ismerem őket – és én ismerem a fizikát, Scully ügynök. Nem vagyok tisztában vele, mennyi fizikát tanítanak az FBI ügynökeinek, de...
– Az egyetemen fizikát tanultam – szakította félbe Scully. – Egy évet itt a Berkeley-n, mielőtt átmentem volna a marylandi egyetemre. A diplomamunkámat Einstein ikerparadoxonáról írtam.
Miriel szeme tágra nyílt.
– Azt hiszem, olvastam. – Eltűnődött. – Dana Scully, ugye?
Scully meglepetten bólintott. Miriel kiegyenesedett és nagyobb tisztelettel nézett rá.
– Érdekes anyag. Helyes, akkor nem kell óvodás kifejezéseket használnom, ami nagy kár, mert magam sem értem a dolgot.
– A Fényes Üllő nem szerepel a főkönyvben, a pénz is más munkák számlájára érkezik. A Fényes Üllő sohasem szerepelt semmiféle listán, amelynek költségvetését a kongresszus hagyja jóvá, ezért nem is tud utánanézni.
– Emil évtizedek óta dolgozik az atomfegyver-kutatásban. Már a Trinity-tervben is részt vett 1945-ben. – Komoran elmosolyodott. – Történeteket mesélt nekünk... – Az ajka megremegett egy pillanatra, de leplezte azzal, hogy bekapott egy falat vegetáriánus chilit. – Mostanra azonban elérkezett a pályája végére. Azt képzelte, el tudja titkolni előlünk, de azt hiszem, nem volt valami jó bőrben.
– Hát, tényleg nem – erősítette meg Scully.
Miriel bólintott, de nem tett föl további kérdéseket ezzel kapcsolatban.
– Emil valami fontosat akart még csinálni élete végén, olyat, ami nagyot szól. Hogy valami maradjon utána. De amit nagyjából az elmúlt évtizedben végzett, az nem volt egyéb, mint dudaszóló papírzacskóra, ahogy mi, fizikusok mondani szoktuk.
– Azután az ölébe hullott a Fényes Üllő. Valaki más végezte el az előzetes elméleti munkát. Nekünk egy különleges, nagy energiájú, pulzáló erőforrást kellett megterveznünk. Sikerült. Az összetevők működtek. El nem tudom képzelni, hogyan vagy miért, de Emil nem is törődött vele. Egészen magánkívül volt. Látta, hogy ezzel a technológiával elő lehet állítani egy gyökeresen új robbanófejet. Fölkapta az ötletet és már rohant is vele.
– Nekem elejétől fogva kétségeim voltak, de ámítottam magam. Vele tartottam, mert olyan sokat bízott rám. Ez volt az új munkánk. Segítettem neki a szimulációk lefuttatásában, olyan forgatókönyvek elkészítésében, amelyek megvalósulásának igen kevés volt a valószínűsége. De minél tovább dolgoztam mellette, annál hátborzongatóbb lett a dolog. A Fényes Üllő túlságosan különleges. Mintha egyáltalán nem lett volna összefüggésben azzal a fizikával, amit én az iskolában tanultam. El nem tudtam képzelni, miféle technológiával működhet. Néhány részét másutt készítették el, sohasem tudtuk meg, hol vagy hogyan, csak megkaptuk őket a washingtoni programirodától.
Végzett a sörével. A pult felé pillantott, mintha rendelni szeretne még egy korsóval, ám ehelyett tekintete visszatért az asztalhoz, ahol a vele szemben ülő Scully figyelt feszülten. Miriel előrehajolt és rákönyökölt a fényezett asztallapra.
– Én tudósnak tanultam. De ahhoz, hogy megértsem a tudományomat bizonyos alapokra van szükségem. És a Fényes Üllőnek nincs tudományos alapja, amelyet megragadhatnék. Ez valami olyan különleges, amit akkor se tudok felfogni, ha véresre sarkantyúzom a fantáziámat, így hát meghátráltam, túl sokat gáncsoskodtam, és ennek folyamán egy csomó ellenséget szereztem magamnak. Azután, nem várt szerencsémre Japánba utaztam egy konferenciára. Minden különösebb kíváncsiság nélkül, csak úgy mellékesen elutaztam Hirosimába és Nagaszakiba – tudja, ezek a fegyverfejlesztők zarándokútjai. Mindkét várost újjáépítették, de az csak smink a sebeken. Kezdtem utánanézni a dolgoknak. Elolvastam a vonatkozó irodalmat, amelyet korábban szándékosan kerültem, mert nem akartam túl közelről belenézni a saját lelkiismeretembe. Tudja, mit csináltak a Marshall-szigeteken az ötvenes években, az atomrobbantások során? Tudja, hogy a nevadai légköri robbantásoknál nyájakat hajtottak ki különböző távolságokra a zéróponttól, csakhogy élő szöveteken elemezhessék a lökés- és hőhullámok hatását? Tudja, hány óceániai lakost zavartak el otthonából, pusztították el békés életüket idilli szigeteiken, csak azért, hogy valaki ott felrobbanthasson egy nagy bombát?
– Igen – felelte Scully. – Tudom.
Miriel Bremen félretolta a tányérját, mivel nagyrészt már úgyis végzett az ebédjével, és leveregette blúza elejét.
– Bocsánatát kérem. Elragadtattam magam. – Áttolta a „Le a nukleáris tébollyal!" brosúráit az asztalon. – Olvassa el ezeket, ha több felvilágosítást akar erről és rólunk! Nem rabolom tovább az idejét. – Fölállt.
Scully akkor látta, hogy a saját ebédjének csak a felét ette meg. Miriel Bremen már kilépett az ajtón, és otthagyta őt az étteremben, mielőtt Scullynak sikerült volna egy értelmes kérdést kiötlenie.
Lassan rágcsálta szendvicsét, azon töprengve, amit most tudott meg. Valaki egy negyeddollárost dobott a wurlitzerbe, amely rázendített egy klasszikus Bob Seeger-dalra. Túlságosan lármásnak tűnt ebédidőhöz képest.
Scully gyorsan befejezte az evést, és fölkapta a brosúrákat, mielőtt elindult volna a parkoló felé. Mulder érdeklődni fog a részletek, az előrehaladás felől. Megállt a járdán egy drótból font szemétkosárnál. Olajos kipufogógázt böfögve, behemót busz viharzott el mellette. Egy csörömpölő gördeszkás lankadatlan lelkesedéssel kerülgette a járókelőket.
Scully állt, ütögette tenyerét a házilag készített röplapokkal, már-már beledobta őket a szemétkosárba. Azután meggondolta magát. LE A NUKLEÁRIS TÉBOLLYAL!, kiáltotta a cím.
Még jó lehet bizonyítéknak, mentegetőzött magában és zsebrevágta a röplapokat.

TIZENEGY

Coronado Tengerészeti Támaszpont 
San Diego, Kalifornia 
Csütörtök, 10:15

Coronado kikötőjétől mélykéken húzódik nyugat felé az óceán, amely ezen a reggelen vakítóan verte vissza a nap sugarait. Fehéren nyúltak a magasba a belváros felhőkarcolói a keskeny San Diego-öböl túloldalán. Nagy hajók várakoztak a nyilvános dokkokban, mindmegannyi tarka óriás; a mólók útvesztője hemzsegett a vitorlásoktól.
Medve Dooley rendkívül kellemesnek találta az időjárást. Sütött a nap, ugyanakkor friss szellő fúj dogált, úgyhogy Medve még flanel-ingét és farmerzubbonyát is el tudta viselni. Miközben taxival igyekezett a repülőtérről befelé, valósággal itta a színpompás, tiszta várost, amely meglepően kellemes volt ahhoz képest, milyen nagy urbanizált övezetben terült el. Ám itt, a keskeny félszigeten a tengerészeti támaszpont épp úgy festett, mint egy tengerészeti támaszpont; a hajók a zárt dokkokban meglehetősen érthetően szemléltették, miért neveznek egy bizonyos árnyalatot hadihajószürkének.
Fehér egyenruhás, fiatal tiszt várta a dokkoknál. Dooley nem ismerte a szabályokat, hogy egy tengerésznek mikor, milyen uniformist kell viselnie, de az volt a benyomása; hogy ez a kurtára nyírt szőke hajú tengerész az átlagosnál fontosabb valaki lehet.
A tengerész elegánsan tisztelgett, noha Medve nem hitte, hogy neki ez jár a katonai szabályzat szerint. Ügyetlenül viszonozta a tisztelgést, bár nem tudta, jól csinálja-e.
– Mr. Dooley – mondta a férfi –, én Lee Klantze parancsnok vagyok, a Dallas hadihajó ügyeletes tisztje, azzal a megbízással, hogy elkísérjem önt a fedélzetre. Amennyiben velem tart, Ives kapitány hajlandó fogadni önt. Behívtuk az egész legénységet; jelenleg a hajót készítik fel az indulásra. Indulunk, amint ön megadja az időpontot.
Dooley farmerja és flanelinge kiáltó ellentétben állt a cirkáló szolgálatos tisztjének élesre vasalt, vakító fehér egyenruhájával. Medve azonban pajzsként viselte az egyéniségét. Sohasem hagyta, hogy az öltözéke feszélyezze. Őt a képességeiért fizetik, nem a megjelenéséért.
Aznap reggel megigazította a szakállát, arcát-nyakát is megborotválta, mielőtt kirohant volna a San Franciscó-i repülőtérre, hogy elrepüljön délnek a part mentén. Az utóbbi két órát a levegőben töltötte, azután keresztültaxizott a csillogó San Diegón, arra a földdarabra, amelyén a Coronado tengerészeti támaszpont terült el.
Újabb félóra ment pocsékba, amíg keresztülküzdötte magát a bürokrácián, igazoltatásokon, engedélyeken, noha feltételezhetően minden elő volt már készítve. Nem is szeretett rágondolni, miféle szópárbajokba kellett volna bonyolódnia, amennyiben nem lett volna minden rendben. A katonaságnak megvolt a maga módszere az ügyintézésre, és ennek korszerűsítéséhez egy totális háború sem lett volna elég.
– Hogy utazott? – kérdezte Klantze. – A katonai tehetetlenkedésen kívül nem volt másfajta komplikáció?
– Ja, a repülés kellemes volt, de senkiből se tudtam kiszedni egy egyenes választ – mondta Dooley. – Megvolt a biztonsági szállítás? Itt van minden a fedélzeten?
– Azt hiszem, igen, uram – válaszolta Klantze. – Valamikor tegnap éjjel érkezett. Elnézést a túlhajtott biztonsági intézkedésekért. – Feljebb tolta az orrán drótkeretes szemüvegét, amelynek lencséi a fényre sötétedtek. Dooley nem is láthatta jól a tiszt szemét.
Az álcázott és páncélozott kisteher, a biztonsági szállító jármű tegnap alkonyatkor indult el a kaliforniai műúton San Diegóba. Elől-hátul fölfegyverzett, jelzés nélküli kocsik kísérték, amelyeknek sofőrjei és utasa azt a parancsot kapták, hogy minden kérdés nélkül lőjenek le bárkit, aki veszélyeztetné a bombát. Az autókaravánnak még folyó ügyek miatt sem nagyon volt szabad megállnia.
Dooley örült, hogy nem neki kellett ezekkel a nehézségekkel bajlódnia. Legszívesebben az Alarneda légitámaszpontról indult volna, amely egy macskaugrásnyira volt a Teller Nukleáris Kutatóközponttól. De a haditengerészet cirkálója, amelyet kijelöltek, hogy elvigye őket a Marshall-szigetekre, a San Diegó-i dokkban állt. Könnyebb – és kevésbé feltűnő – volt a Fényes Üllőt odavinni tokostul-vonóstul, mint egy egész cirkálót mozgatni.
Klantze távozásra készen megfordult, majd hirtelen zavartan visszanézett a válla fölött.
– Ó, bocsásson meg uram! Átvehetem a hátizsákját vagy a táskáját?
– Hát persze. – Dooley odaadta a pú-. ha oldalú táskát, amelynek különböző zsebeibe egy hétre való ruhát gyömöszölt bele. – Az aktatáskámat magam viszem. – Nem, mintha a csuklójához lett volna bilincselve, mint a kémregényekben, de abban voltak a Fényes Üllő-tervezet legfontosabb titkos iratai. Biztonságosan be volt zárva, és Dooley úgy tervezte, hogy ezt magánál tartja.
– Ahogy óhajtja, uram.
Átmentek a dokkon, elhagyva számos drótkerítést és fegyveres katonai rendőrök vigyázta kaput. A dokk széle sötétre pácolt deszkából készült, a közepén keskeny, kövezett út futott. Klantze az út közepén haladt, fél szemmel a kormányzati járműveket, pöfögő Cushman targoncákat figyelve, amelyek különféle katonai ügyekben föl-alá jártak.
Végül Dooley megpillantotta a nagy rombolót, amelyet kijelöltek a berendezések szállítására. Akár egy vízre tett felhőkarcoló, olyan volt a hatalmas, keskeny hajó, fegyver- és vezérlőtornyaival, radarantennáival, műholdkövető tányérantennáival, meteorológiai berendezéseivel és még sok minden mással, amit Dooley nem ismert. Haditengerészeti berendezéseknek vélte őket.
A fedélzetet festett kötelek hálózták be, fölöttébb emlékeztetve a drótkerítésre. Mindent egyenszürkére mázoltak: a korlátokat, csöveket, szerelékeket, lépcsőket, létrákat, sőt még a hosszú csövű ágyúkat is. Csupán a tizenöt méterenként felszerelt életmentő berendezések rikító narancsszíne jelentett némi változatosságot. A hajó négy sarkában az Egyesült Allamok és a haditengerészet zászlói lobogtak.
Dooley megállt és végigtekintett az óriási cirkálón. Noha nem engedett megszokott pokrócmodorából, mély benyomást tett rá a hajó.
– Ő az, Mr. Dooley – mondta Klantze, azzal hadarni kezdte a hajó statisztikai adatait, nem úgy, mintha bemagolt szöveget mondana, hanem, mintha dicsekedne.
– A Dallas, Spruance osztályú romboló, 1971-ben építették. A teljes hossza ötszázhatvanhárom láb, négy GE gázturbina hajtja. Gyors partraszálláshoz van egy kis kapitányi hajója, egy teljes föld-levegő rakétaütege, tengeralattjárók elleni fegyverzete és torpedóvetőcsövei. A rombolóknak ezt az osztályát elsősorban tengeralattjárók elleni hadviselésre tervezték, de csak könnyű fegyverzettel és minimális személyzettel rendelkezik. Ha engem kérdez, uram, a Dallas a legjobb hajó a maga osztályában. Elvisz minket a szigetekig, nem számít, milyen az idő.
Dooley élesen nézett a tisztre.
– Maga tehát már tud küldetésünk részleteiről? – Azt hitte, hogy csak néhány tengerészt tájékoztattak az útról az Enika-atollhoz.
– Ives kapitány elmagyarázta, uram – felelte Klantze, majd halványan elmosolyodott. – Én vagyok a szolgálatos tiszt, ha emlékszik. Amennyiben információm helyes és az ön berendezése sikert fog aratni, akkor senkinek sem lesznek kétségei a feladat jellegével kapcsolatban.
Dooley bólintott.
– Feltételezem, nehéz titkot tartani egy hajó fedélzetén.
– Ugyancsak nehéz nem észrevenni egy óriási gombafelhőt, Mr. Dooley.
Felvezette a mérnököt egy széles pallón, amely akkora volt, mint egy országúti lehajtósáv. Végigmentek a fedélzeten, aztán számos fémlétrán felhágtak a parancsnoki hídra, ahol a tiszt bemutatta Dooleyt a Dallas kapitányának.
– Ives kapitány, ez itt Mr. Dooley – mondta Klantze, miután tisztelegtek egymásnak a kapitánnyal. A szolgálatos tiszt biccentett Dooleynak. – Beviszem a holmiját a kabinjába, uram. íves kapitány bizonyosan négyszemközt szeretné megbeszélni önnel a fontosabb részleteket.
– Így van – válaszolta a kapitány. Klantze szögletesen megfordult, mint gépesített báb egy óraszerkezetben, majd elmasírozott.
– Örülök, hogy találkozunk, Ives kapitány. Köszönöm a segítségét. –Dooley kezet nyújtott, a kapitány keményen megrázta. A tengerész karján feszült az egyenruha, és olyan izmai voltak, akár az acéldrót. Dooley úgy gondolta, ez az ember képes puszta kézzel feltörni a diót.
Ives hatvanhoz közeledő, szikár ember volt, éppolyan magas, mint Dooley, de kevésbé testes. A hasa még most is lapos volt, mind a deszka. Könnyedén mozgott, de fukarkodott a gesztusokkal, mintha minden energiáját valami fontos célra tartogatná. Álla keskeny volt, szeme palaszürke, vastag, őszülő szemöldöke alatt. Szúrós bajuszt viselt, acélszürke haját takarosán befésülte a kapitányi fehér sapka alá. Még a hőségben sem izzadt. Talán nem engedélyezte magának.
– Mr. Dooley, ön bizonyosan a kényes berendezés miatt aggódik elsősorban. Hadd nyugtassam meg, hogy amennyire meg tudom állapítani, épen és sértetlenül érkezett meg minden.
– Jól van – vágta rá Dooley, meglehetősen kurtán. Már elsőre tisztázni akarta, hogy itt ő a főnök, akinek utasításait senki sem kérdőjelezheti meg. – Mert, ha megsérült, akkor akár el se induljunk. Mikor tudunk vitorlát bontani?
– A Dallas ma délután négy órakor hagyhatja el a kikötőt – válaszolta Ives kapitány. – De talán észrevette, hogy ez a hajó nem vitorlákkal halad.
Dooley csak pislogott, míg meg nem értette.
– Ó, az csak afféle szófordulat volt – mondta bosszúsan. – Tud adni időjárási térképeket vagy előrejelzéseket?
– Kaptunk egy rejtjelezett jelentést – felelte a kapitány. – Egy repülőgép adta le, amikor elrepült a Kwajalein állomás mellett. Az Enika-atoll rendben van. Maximális fordulatszámmal indulunk a Marshall-szigetek felé, de még így is öt napba telik, míg odaérünk.
– Öt nap? – kérdezte Dooley. – Ettől féltem.
Ives rávillantotta acélos szemét.
– Ez nem repülőgép, Mr. Dooley. Hosszú időbe telik, amíg egy ekkora hajó keresztüljut ilyen sok vízen.
– Jól van, jól van – mondta Dooley. – Ezt én is tudom. Vannak időjárási műholdfelvételeink? Megvan még az a viharzóna, amire számítunk?
Ives odavezette egy térképasztalhoz, amelyen szerteszórt időjárási térképek és műholdas felvételek hevertek. Egyik hosszú ujjával rámutatott a felhőörvényre a mély víz fölött.
– Ahogy számítottunk rá, a trópusi alacsony légnyomású front még tovább romlott. Néhány napon belül kitör a hurrikán. Az előrejelzések szerint egyenesen az atoll felé tart.
– Jól van, jól van. – Dooley előrehajolt és összedörzsölte a két kezét. Noha fizikus és mérnök volt, sok mindent tanult a meteorológiáról, amióta ezt a kísérletet előkészítették.
Ives kapitány közelebb hajolt hozzá, és lehalkította a hangját, hogy a legénység ne hallhassa a távközlési és navigációs fülkében.
– Hadd legyek őszinte, Mr. Dooley. Már jelentettem feletteseimnek, hogy rendkívüli módon helytelenítem ennek a küldetésnek a célját. Súlyos kétségeim vannak azzal kapcsolatban, ésszerű dolog-e most felújítani a légköri atomrobbantásokat, teljesen függetlenül attól, hogy ez hol történik.
Dooley megmerevedett, egy pillanatig töprengett, a szakállát vakargatta és várt, hogy egy kicsit lejjebb menjen a vérnyomása.
– Akkor talán nem értette meg a szükségszerűségét, kapitány.
– Én nagyon is jól értem, jobban, mint gondolná – felelte íves. – Számos hidrogénbomba-kísérletnél voltam már jelen, olyanoknál, amelyekről ön sem tudhat, mivel minden eredményük minősítetten titkos.
– Mikor? – vonta fel a szemöldökét Dooley.
– Még az ötvenes években – válaszolta íves kapitány. – Akkor vonultam be a tengerészeihez, de azért ott voltam, kint a szigeteknél, Eniwetoknál, Bikininél, még a Hawaii közelében levő Johnston-atollnál is. Egy csomó tojásfejűvel együtt, akik teljesen odáig voltak a számításaiktól és abszolút bíztak abban, amit föltaláltak. Annyit mondhatok magának, Mr. Dooley: ezek a magafajta fegyverfejlesztők, akik mind rettentően elégedettek voltak a képességeikkel, minden egyes alkalommal szó szerint elolvadtak a félelemtől, amikor látták, hogyan robbannak a dolgaik.
– Már én is alig várom, hogy lássam – mondta élesen Dooley. – Önnek megvannak a parancsai. Én hadd foglalkozzam a kísérlet részleteivel.
Ives kapitány kiegyenesedett, hátrébb lépett a térképasztaltól és megigazította fehér sapkáját.
– Igen, megvannak az utasításaim – mondta –, és követni is fogom őket, dacára minden ellenérzésemnek – amelyek közül nem utolsó, hogy amióta a tengerészeinél vagyok, még sohasem mentünk bele szándékosan egy készülődő hurrikánba.
Dooley saját fontosságának tudatában körbesétált a hídon, hanyagul nézegette a számítógépek képernyőit, a különböző taktikai fülkéket, majd megfordult és végigmérte a kelletlen kapitányt.
– A hurrikán az egyetlen lehetőség, hogy elvégezhessük a kísérletet. Hadd tegyem a dolgomat, íves kapitány. Maga csak azt akadályozza meg, hogy a hajó elsüllyedjen.

TIZENKETTŐ

Jornada del Muerto sivatag, 
Dél-Új-Mexikó
Csütörtök, 15:13

Mintha egy régi John Wayne-filmből játszana jelenetet, Oscar McCarron lesiklott a nyeregből és lovát, a fürge, kétéves palomino kancát kikötötte a kerítésoszlophoz a szatócsbolt előtt. Gondja volt rá, hogy elnyűtt, hegyes orrú cowboycsizmáját jól odavágja a deszkajárdához. A sarkantyú kellemesen csilingelt, amint a bolt bejárata felé bandukolt.
McCarron bőre ráncos és szikkadt volt, akárcsak öreg csizmája, halványkék szemét örökké összehúzta, miután egy életet töltött a tűző sivatagi napon. Lenézte a napszemüveget – az csak lányoknak való.
Ma réggel megborotválkozott a heti városi kiruccanás tiszteletére, noha a szürke, vén borosták már amúgy is alig bírtak utat fúrni maguknak a kemény arcbőrön keresztül. Lovaglókesztyűvel nem bajlódott; csontig el-szarusodott kezén teljesen fölösleges lett volna a kesztyű. Türkizekkel kirakott, tökvirágos ezüst övcsatja akkora volt, hogy söralátétnek használhatta volna; ez volt egyik legbecsesebb tulajdona.
Környékbeli tanyájáról McCarron minden héten egyszer lovagolt be a vakondtúrásnyi városba a postájáért. Van egy bizonyos határ, amelyen túl nem lehet bírni gyomorral az embereket.
Az ajtó szokás szerint nyikorgott, amikor belépett a szatócsboltba. Bal csizmájával átlépte az egyik padlódeszkát, mert az laza volt.
– Napot, Oscar – mondta Fred, a bolt tulajdonosa. A pulton könyökölt, de csak a tekintetét siklatta oda, egyébként meg se moccant.
– Fred – köszönt vissza McCarron. Ez volt a legtöbb, amit kisajtolt magából. Egy ember, aki a nyolcvanat tapossa, nem engedheti meg magának, hogy élete alkonyán megváltoztassa a köz vélekedését magáról. – Van postám?
Fogalma sem volt róla, hogy Frednek mi a családneve. Még mindig gyüttmentnek tekintette, noha a boltos kerek tizenöt éve vásárolta meg a boltot egy öreg navahó házaspártól. Az indiánok vagy harmincöt éven át tartották fönn a boltot, és McCarron őket is a táj részének tartotta. Ami viszont Fredet illeti... hát, ebben még nem volt biztos.
– Mán vártuk, hogy begyűjjék, Oscar. Csak a szokásos szemét, de van egy levele Hawaiiból. A bélyeg szerint Pearl Harborbú' gyütt. Most mongya! Valami csomag. Van valami fogalma rúla, mi lehet?
– Hogy mi, ahho' magának semmi köze – válaszolta McCarron. – Csak aggya ide a postámat.
Fred fölemelkedett a könyökéről és eltűnt a pult mögött az üzlet hátsó részében kialakított raktárban és apró postahivatalban. McCarron leveregette zsávolyingéről és nadrágjáról a fehéres sivatagi port. Tudta, hogy manapság mindenki „farmernak" hívja az ilyen ruhát, de neki akkor is cejg marad. Fred egy maréknyi vacak újsággal, felszólítással, reklám szórólappal, néhány számlával tért vissza, íevél nem volt nála. Semmi érdekes – kivéve egy közepes méretű barna borítékot.
McCarron átvette a köteget, és kíváncsiságát fékezve, először az érdektelen postát pörgette át nagy gonddal; mert tudta, hogy ezzel rettentően felidegesíti Fredet. A fölösleges posta nagyon jó lesz a tábortűz meggyújtása; hoz, amikor a csillagok alatt alszik minden csütörtök éjjel, miután otthagyja a várost. Végül sorra került a bélelt boríték. Rápislantott a bélyegre: Honolulu, Hawaii. Feladó nem volt rajta.
Fred a pult fölé hajolt, nagy csuklói recsegtek, barna szeme szaporán pislogott. Pofazacskói lelógtak széles feje két oldalán. Ha még öregszik egy kicsit, egészen olyan állkapcsa lesz, mint egy bulldognak.
– Na, nem nyitja ki? – kérdezte.
– Maga előtt nem – meredt rá mogorván McCarron.
Sohasem bocsátotta meg Frednek azt a nyilvánvaló indiszkréciót, hogy két évvel ezelőtt kinyitotta az ő egyik csomagját, amikor McCarron egy nappal később érkezett a városba. Történetesen egy sor videokazetta volt benne, a régi Győzelem a tengeren sorozatból, amely McCarron egyik kedvence volt. Mindig imádta a második világháborút.
Fred nem a témán hüledezett –McCarron gyanította, hogy az öreg boltos jó néhány pornót dugdoshat az üzlet mögötti házában –, hanem azért, hogy Oscar McCarron egyáltalán videokazettákat rendelt, ily módon elárulva, hogy van televíziója és képmagnója. Ez tökéletes ellentétben állt azzal a gondosan kidolgozott képpel, miszerint odakint él a pusztában és lenézi a kényelmes, modern élet áldásait.
Odakint a tanyán a ház mellé húzta fel az árnyékszéket, amelyhez egyenesen a fehér homokkőből pumpálta föl az édes, tiszta vizet. De az az igazság, hogy bent a házban modern fürdőszobát épített, bevezette az áramot és nem csupán tévét és képmagnót tartott, hanem a nagy vályogház mögé elrejtve még egy műholdas antennát is fölszerelt. Albuquerquében vette, hazavitte és fölállította anélkül, hogy a városkában bárkinek is szólt volna róla. McCarron élvezettel játszotta a vén különcöt, de csak, amennyiben ez nem ment a saját kényelme rovására.
Fred tartotta a száját az elmúlt két évben, legalábbis, amennyire McCarron megállapíthatta, de azért ő sohasem felejtette el a sértést.
– Menjen ma', Oscar! – nógatta Fred.
– Egész nap 'arra vártam, hogy meg-gyűjjék, csakhogy lássam a mosolygós arcát.
– Hát nem édes? – morgott McCarron. – Legközelebb megkéri a kezem, mint a kaliforniai buzik között szokás.
– A borítékot felbontatlanul odadobta a többi küldemény tetejére és az egész paksamétát a hóna alá kapta. – Ha abba a kopertába olyasmi van, ami magára tartozik, akkor biztos lehet benne, hogy elmondom, amikor legközelebb begyüvök. – Megfordult és visszaballagott az ajtóhoz, ez alkalommal szándékosan rálépve a nyiszorgó deszkára.
Odakint a nap már kezdett ferdén tűzni a San Andres-hegység fekete láva-agyaraira és vajsárga lett a fény.
A palomino felnyihogott gazdája láttán és kapált a mellső lábaival, türelmetlenül várva, hogy ismét ügethessen. Mivel senki se volt az álmos utcán, McCarron megengedett magának egy örömteli mosolyt. A fiatal kanca igen lelkes állat volt. Úgy látszott, ő is szereti ezeket a bevásárló-kirándulásokat, talán még McCarronnál is jobban,
A gazdát perzselte a kíváncsiság, hogy mi lehet a rejtelmes borítékban. Büszkesége azonban nem engedte, hogy ennek bármi jelét adja, különösen a szatócsbolt látóterében, ahol Fred valószínűleg még most is őt bámulja a légypiszkos üvegen át.
Eloldozta a lovat, nyeregbe szállt, a postát az egyik nyeregtáskába gyömöszölte. Végiglovagolt az utcán, azután keletnek indult, arrafelé, ahol a Fehér Homok Rakétalőtér terült el a nyílt sivatagban.
McCarron régi szokása szerint megkereste a laza részt a szögesdrót kerítésen, amely száz mérföld hosszan vette körül a kormány tulajdonában lévő pusztaságot. Átmászott a szögesdrót nyílásán, a lovat is átvezette, majd ismét feszesre húzta a drótot.
Megtapogatta a kortól elgörbült, laminált áthaladási engedélyt, amit olyan régen állítottak ki, hogy aki csak aláírta, mind meghalt azóta. Hosszú évek óta senki sem kérdőjelezte meg, hogy Oscar McCarronnak jussa van keresztülvágni a lőtéren, még azok a fiatal katonai rendészek sem, akik úgy szeretnek terepjáróval száguldozni a vakító gipszhomokon, mintha homokjárókkal rohangásznának valami tengerparti bulin. McCarron azonban nagyon tisztelte a hatóságokat és magát a kormányzatot, azok után, amit az állam tett érte.
Mellesleg, nem is akart vitába keveredni azokkal a lelkes fiatal hazafiakkal, akik még az ilyen isten háta mögötti pusztaságokat is meg akarják védeni a betolakodóktól. Az ilyen gondolkodásmódot komolyan kell venni.
Tovább lovagolt az alacsony, sziklás hegyláb felé. A sivatag kopár volt és lapos, mintha Nebraskában egy hatalmas csíkot leszórtak volna növényvédőszerrel, aztán idepottyantották volna a vulkáni hegyek gyűrűjébe. Ez a sivárság valahogy megfelelővé tette arra, hogy itt hajtsák végre a világ első atomrobbantását.
Valaha Oscar McCarron családjáé volt ez az egész föld, Új-Mexikónak ez az értéktelen sávja, amely nem alkalmas se gazdálkodásra, se bányászatra, mivel semmiféle kívánatos ásvány, vagy arany sem található errefelé. De 1944-ben a Manhattan-terv műszaki alakulata egyszer csak szenvedélyesen érdeklődni kezdett a föld iránt és McCarron apja boldogan kötött velük üzletet. Jó nagy parcellát adott el csekélyke pénzért, de még így is messze többet kapott, mint amennyit a terület ért.
A kormányzat további összeget fizetett, amikor McCarron apja beleegyezett, hogy meghamisítsák a telekkönyvet, eltüntetve a valódi tulajdonos nevét, és eltitkolva a földvásárlás tényét. A dokumentumok szerint a kormány a földet egy McDonald nevű, nem létező családtól bérelte.
A kormány és a Manhattan-terv mérnökei tanyaépületeket meg egy szélmalmot emeltek és kiagyaltak egy történetet a McDonaldokról, akik a Trinity lőtér helyén élnek. McCarron csak később, a Trinity-terv atomrobbantása után, 1945 júliusában értette meg a titkolózás célját. A robbantást ott hajtották végre, ahol a tanyásgazda. hátsó udvara volt. De az újságírók, és sokkal később a tiltakozók, sohasem találták meg a rejtélyes McDonaldokat.
McCarron apja még egy kemény feltételt támasztott. Az egész a második világháború legsötétebb napjaiban történt, amikor a németek nagy léptekkel haladtak a világ elfoglalása felé, a japán császárság pedig végiggázolt a Csendes-óceán peremén. Töméntelen amerikai katona halt meg, és McCarron apja nem akarta a elesettek között tudni az ő fiatal, erős fiát. A földjéért cserébe azt követelte, hogy fiát örökre mentsék fel a katonáskodás alól.
Továbbá, mivel szerette ezt a kiégett földdarabot, ő és családja, állandó belépési engedélyt kaptak arra az esetre, ha úgy döntenének, hogy odalátogatnak. Mivel ez olyan sokat jelentett az apjának, aki most már harmincnégy éve halott, Oscar McCarron folytatta a hagyományt, és hetente legalább egy éjszakát töltött a szabadban, élvezve a magányt a mérhetetlen sivatagi ég alatt, a földön, amely valaha az övék volt.
A ló szerette a kihalt tájat, és McCarron bátorítása nélkül is ügetni kezdett, majd fokozatosan átcsapott vágtába: feszülő izmokkal ugrottá át az alacsony bazaltsziklákat, dobro-kolt végife a ,síkság kemény földjén. McCarronnak megvolt a kedvenc tábo-rozóhelye, a palomino pedig pontosan tudta, hol.
Még világos volt, amikor elérték a serleg alakú mélyedést. Szívós zuzmók pettyezték a fekete sziklákat, rikító színekkel hirdetve életrevalóságukat.
Gipszhomok töltötte ki a mélyedést, mintha forró hóesés árasztotta volna el a sivatagot. Egy sziklák ölelte, apró medencében, többméteres finom homokon áttörő forrás buggyant fel a mélyből.
McCarron először a forráshoz ment és nagy kortyokban nyelte a vizet, amelyet hidegen tartott az egész napos árnyék. Mohón kortyolta az édes nedűt, nem akarta a kannákban levő vizet pazarolni. A ló a vállát bökdösve siettette. McCarron nem hagyta zavartatni magát, ki akarta élvezni a vizet, mielőtt a ló összenyálazná a medencét. Azután hagyta inni az állatot.
Lenyergelte a kancát és egy görcsös fatönkhöz kötötte. Elővette a fejszéjét, néhány halott ágat vágott a meszkitobokrokról és odahúzta rögtönzött tűzhelyéhez. Ragyogóan fog égni a tűz, recseg, pattog az éjszakában, megtelik a levegő illatos füsttel.
Elővette a nyeregtáskából a postát, pillanatig a kezében tartotta a rejtelmes borítékot, azután úgy döntött, hogy a kíváncsiság még bökdösheti egy darabig. Oscar McCarront kevés meglepetés éri manapság.
Összetekerte a szórólapokat, vacak újságokat, a fölaprított meszkitóágak alá dugta őket, azután szokás szerint egyetlen szál gyufával lángra lobbantotta a tüzet. Az ágak olyan szárazak voltak, hogy gyakorlatilag maguktól is meggyulladtak.
McCarron kigöngyölte a takaróját, vékony hálózsákját, majd elővette a főzőedényt. Fölnézett az égre, figyelte a mélyülő sötéten végighabzó csillagáradatot; olyan gyémántos gazdagsággal sziporkáztak a ragyogó fények, amit városlakók sohasem láthatnak lámpafénnyel mocskolt egükön.
Mikor már fényesen és forrón táncoltak a gyantás lángok, McCarron végre leült kedvenc sziklájára, elővette a borítékot, föltépte és elszaruso-dott, kemény tenyerébe szórta a tartalmát.
– Mi a fene? – Ez csalódás volt a várakozás órái után. .
Csak egy papírdarabot és egy kis pergamentasakot talált benne, tele valami fekete, zsíros hamufélével, ami szétpermetezett, mikor megnyomta a borítékot. Kiesett egy papírdarab is, amelyen ennyi állt éles, fekete betűkkel:
RÉSZED A MÚLTBÓL.
Semmi aláírás, dátum vagy cím.
– Mi a fene? – mondta ismét. – Miféle múlt, miféle részem?
Ráreccsent a lóra, mintha az állat legalábbis képes lenne válaszolni. Élete egyetlen fontos eseménye,, amit el tudott képzelni, véletlen volt, a sors szeszélye, az, hogy az övé volt a föld, amelyen végrehajtották a Trinity-tervet.
Mélységesen büszke volt hazája történelmének erre a fejezetére, amikor ő segített felszikráztatni az atomkor hajnalát, amely véget vetett a második világháborúnak és megakadályozta, hogy a vérszomjas japánok elfoglalják a fél világot. Ezzel a sikeres robbantással kezdődött a hidegháború, azoknak a sokkal hatalmasabb fegyvereknek a kifejlesztése, amelyekkel sakkban lehetett tartani a komcsikat. Oscar McCarron büszke volt rá, hogy ebben neki is része volt..., noha valójában egyáltalán nem csinált semmit.
Mi mást jelenthet ez a rejtelmes üzenet?
– Ez valami hülyeség – motyogta. Behajította a papírfecnit és a hamus tasakot a ropogó tűz lángjai közé.
Kinyitotta az élelmiszeres csomagot, előhúzott egy doboz chilit, felbontotta, és a tűz fölött lógó kondérba öntötte. Elővette titkos kincsét, a cipzáras műanyag tasakba csomagolt jalapenót és frissén sült zöldpaprikát, amely egy kis ízt adott a jellegtelen, tömegfogyasztásra készült chilinek.
Míg főtt az étel, a rendkívüli csendet hallgatta, amelyben nem neszezett madár, denevér, bogár. Csak a sivatag csöndjében, ebben az áthatolhatatlan némaságban hallhatta a tulajdon lélegzetvételét, fülének zúgását, gondolatait anélkül, hogy zavarná a háttérzajok karattyolása. Lecsukódó szemmel, mélyen beszívta a sistergő chili fűszeres illatát.
A ló horkantott és nyihogott, a csend megtört.
– Hóóó, pofa be! – mondta McCarron, de a kanca ismét felhorkant, ide-oda táncolt, mintha félne valamitől. Felkapta a fejét, szimatolt és horkantott.
– Mi az? – kérdezte McCarron, és lassan, recsegő öreg térdekkel fel-tápászkodott. A ló úgy viselkedett, mintha pumát vagy medvét erezne, de McCarron tudta, hogy ez nevetséges. A Jornada dél Muerto sivatagban nem képes megélni nagyobb állat, mint néhány gyík, csörgőkígyó meg ugróegér.
Azután meghallotta a hangokat: idegen nyelvű suttogásból kerekedett szélfúvást, kántálást, döbpergést, amely sikollyá dagadt. A sziszegő háttérzaj arra az erős statikus zörejre emlékeztette, amit akkor hallott, ha a tévét túl hangosra állította és a kazetta nem bírta a terhelést.
– Mi az ördög ez? – kérdezte. – Mi van ott?
Ácsorgott egy darabig, majd odament a nyereghez a puskájáért. A szél erősödött, érezte forró leheletét cserzett arcán – sokkal forróbb volt, mint a sivatag szele. Homokvihar? Bozóttűz?
A ló ide-oda szökkent, tépte a kötőféket. Szeme forgott vadul, fehéren. Ágaskodott, oldalra ugrott, neki az érdes lávának, mintha belé akarna bújni a sekély mélyedés falába.
– Nyugi kislány! Nyugi! – McCarron megfordult és látta a vérfoltot a sziklán, ahol az állat felsértette a véknyát. De nem maradt ideje, hogy megnyugtassa a lovát.
Ide-oda mozgatta a fegyver csövét a zümmögő, harsogó éjszakában. Valaki vagy valami járt itt.
– Ha asziszed, hogy megijesztesz, hát verd ki a fejedbül! – ordította. A szeme könnyezett, szúrt. Lőtt egyet a levegőbe figyelmeztetésként, de a dörrenés elveszett az egyre erősödő üvöltésben.
A sivatagi levegő úgy égette a száját, mintha a legforróbb kályhából áradt volna, kiszárította a torkát, sütötte a fogait. Hátrált. A ló sikoltott a rettegéstől, furcsa állati őrjöngése jobban megrémítette az öregembert, mint a tulajdon összezavarodott érzékei.
Hirtelen felrobbant az éjszaka, mintha a hangok, a suttogások és sikolyok mögött rejtőző düh és a váratlan forróság belezúdult volna a mélyedésbe és odadobott volna McCarron ölébe egy parányi napot.
És Oscar McCarron világa ellobbant az atomtűz elviselhetetlen forróságában.

TIZENHÁROM

Trinity lőtér, 
Alamogordo mellett, Új-Mexikó
Péntek, 11:18

Albuquerque-től délre, Új-Mexikó száraz, lapos déli részéhez érve, Scully átvette a vezetést. A bérelt Ford Taunus légkondicionálója zihál-ni kezdett, mikor ereszkedni kezdtek a mélyebben fekvő sivatagba.
Mellette, az utasülésen Mulder a szokatlan eseményekről szóló faxolt jelentést hajtogatta, amelyet Rosabeth Carrerától, az energiaügyi minisztérium képviselőjétől kapott aznap kora reggel.
 –Úgy gondoltam, ez érdekelni fogja, Mulder ügynök – bökött rá a sötéthajú nő rövid leírására, amely a szokásos úton érkezett az energiaügyi minisztériumi központból. – A minisztérium megköveteli, hogy bizonyos személyek beszámoljanak minden eseményről, aminek köze van a radioaktivitáshoz. Én egyike vagyok ezen személyeknek, és ez az esemény biztosan megérdemli a beszámolót.
Scully elvette társától a papírlapot és átfutotta. Egy újabb titokzatos halálesetről szólt; az áldozatot valószínűleg radioaktív tűz áradata égette halálra, ez alkalommal a Teller Nukleáris Kutatóközponttól távol, a Fehér Homok rakétalőtéren, közel ahhoz a sivatagi- emlékműhöz, amelyet Scully nagyon jól ismert: a Trinity ponthoz, ahol 1945 júliusában végrehajtották az első kísérleti atomrobbantást.
– De, mi köze lehet ennek dr. Gregory halálához? – kérdezte Scully. – Az áldozat egy öreg tanyásgazda, aki közelében se járt soha a mostani atomfegyver-kutatásoknak.
Rosabeth Carrera csak a vállát vo-nogatta.
– Nézze meg a részleteket. Hogyne lenne kapcsolat? így nem mindennap szoktak meghalni az emberek.
Mulder mohón visszavette a jelentést és újraolvasta az összefoglalást.
– Szeretnék utánanézni, Scully. Lehet, hogy ez lesz a nyom, amit keresünk. Egy eset helyett kettő.
Scully sóhajtva beleegyezett.
– Talán épp ez az összeegyeztethetetlenség, ez lesz a nyom, amelyre szükségünk lesz az áttöréshez..., hogy egyszer rájöjjünk, mi történik.
Így hát, elrobogtak az oaklandi repülőtérre, egy Delta géppel átugrottak Salt Lake Citybe, onnan le Albuquerquebe, ahol kocsit béreltek a hosszú, délnek vezető útra.
Scully tíz mérfölddel gyorsabban vezetett a megengedett sebességnél, de a többi jármű így is megelőzte a gyorsforgalmi sávban. Ugyancsak megmarkolta a volánt, amikor égy hatalmas, három pótkocsis nyerges vontató robogott el mellette. Scully vezetés közben a társával értekezett.
– Mulder, mostanáig az volt a munkateóriánk, hogy dr. Gregory laborjában visszájára sült el valami fegyverpróba, esetleg egy tüntető követett el szabotázst, ami előidézte a tudós halálát. Nem értem, mi köze lehet ennek egy sivatagi lőtéren talált halott gazdálkodóhoz.
Mulder összehajtogatta és zsebrevágta a szokatlan eseményekről szóló jelentést.
– Talán nem gondolkodunk elég nagy léptékben, Scully. Talán szélesebb összefüggések is léteznek, amelyek általános kapcsolatban vannak az atomfegyverekkel... Cirkálórakéták... nukleáris kutatólaboratóriumok...
– Ennyi erővel az egész kormányt belevonhatod, Mulder.
– Legalább lesz elég terünk a manőverezéshez – mondta a férfi. Rövid ideig hallgatott, majd összehúzott szemmel nézett Scullyra. – Remélem, többet fogunk tudni, amikor odaérünk. A repülőtérről betelefonáltam a központba. Arra számítok, hogy a Fehér Homoknál részletesebb tájékoztatást kapunk az emberektől Oscar McCarron-ról. Majd meglátjuk, mennyire különbözik dr. Gregorytól.
– Majd meglátjuk – hagyta rá Scully, aki az előttük kanyargó útnak szentelte minden figyelmét. 
Úgy határoztak, hogy a további társalgást elhalasztják akkorra, amikor megérkeznek a lőtérre, ahol az öreg paraszt égett tetemét megtalálták.
Mulder izgett-mozgott, próbált menekülni a forróság elől, amely átizzott az ablakokon.
– Legközelebb, mielőtt aláírnánk a bérleti papírt, nézzünk utána, fekete ülése van-e az autónak – javasolta.
– Egyetértek. – Scully vezetett, hagyta, hogy a sebességmérő tűje elérje a hetvenöt, majd a nyolcvan mérföldet, mivel eszébe jutott, hogy Új-Mexikó volt az ország első állama, amelynek sivatagi útjain, a lakosság nagy örömére, felemelték a sebességhatárt.
Tábla suhant el mellettük, rajta felírás: FIGYELEM! NE VEGYEN FÖL STOPPOSOKAT! BÖRTÖNÖK A KÖZELBEN.
– Bájos hely! – állapította meg Mulder.
A Ford Taunus elért Socorro mellett egy San Antonio nevű kisvároshoz. Itt keletnek fordultak, egyre mélyebben behatolva a Jornada dél Muertóba, amelyet nagyon is találóan nevezték el „Halál Útja" sivatagnak. A Fehér Homok rakétalőtér északi bejáratánál, a Csődörkapunál megálltak egy ellenőrzőpont mellett és bemutatták a papírjaikat. Katonai kíséretet kaptak, úgy kígyóztak keresztül a kopár lőtéren.
Scully elárnyékolta a szemét, hogy jól megnézze a barátságtalan környéket. Mintha egy valaha termékeny vidék holttestén járnának. Már látta ezt a helyet fényképeken, de személyesen még sohasem járt erre.
– Ezeket a kapukat évente egyszer nyitják meg – mondta –, így a turisták és a zarándokok eljuthatnak a valódi Trinity ponthoz és láthatják, mi maradt a McDonald tanyából. Ha jól emlékszem, az mérföldre van a rakétalő-tértől. Nem sokat látni, csupán kőhalmokat és az emléktáblát.
– Éppen ezt terveztem nyári vakációnak – közölte Mulder. – Hogy idejövök, egyenesen a zérópontra.
Scully hallgatott. Nem hitte, hogy társa sokat tudna valahai futó kalandjáról a tiltakozó mozgalmakkal, és helyesebbnek tartotta, ha életének ez a része magánügy marad. Ennek ellenére kényelmetlenül érezte magát. Annyi mindent osztott meg Mulderrel. Ez a bizonytalanság idegen volt neki. Próbált nevet adni az érzéseinek. Zavar? Vagy bűntudat? Mélyet sóhajtott. Mindenesetre dolgozni jöttek ide.
Két katonai rendőr bukkant föl egy terepjáróval. Scully és Mulder kelletlenül hagyta ott légkondicionált Taunusát, de kiszálltak, hogy találkozzanak velük. Egyikük sem volt megfelelően öltözve ahhoz, hogy keresztülvágjanak a poros gipszhomokon, de úgy látszik, a rendőröket ez nem zavarta. Intettek a két ügynöknek, hogy szálljanak be. Mulder az ülés alá tolta aktatáskáikat, azután segített Scullynak bekecmeregni hátúira.
Kétségbeesetten kapaszkodva kuporogtak a szökdécselő jármű forró ülésein, miközben a terepjáró, ügyet se vetve rá, hogy itt nincs út, keresztülrobogott a keréknyomoktól barázdált síkságon. A rendőrök szorosabbra húzták sisakszíjukat, és fogcsikorgatva állták a szállongó port.
Odaértek egy kehely alakú mélyedéshez, amelyet tucatnyi katonai rendőr és a légierő tisztjei vettek körül. Egy védőruhás alak, kezében Geiger-Müller-készülékkel, lejjebb merészkedett az elzárt területre, hogy ellenőrizze a sugárzást.
Scully kiszállt, fütyülve az elgémberedett lábait hasogató fájdalomra. Érezte, hogy egyre jobban fél. Mulder csöndesen odalépett mellé a sötét, vulkanikus kőzetgyűrű szélén.
Úgy nézett ki, mintha az egész mélyedés megolvadt volna.
Scully és Muldej bemutatkoztak. Egy ezredes várta őket, és odaadott Muldernek egy faxot.
– A központjukból jött, Mulder ügynök, de én is elmondhattam volna. Valamennyien ismertük az öreg Oscart. Azt is tudtuk, hogy itt találhatjuk.
– Akkor, mondja el, amit tud – felelte Mulder és reménykedve fölvonta a szemöldökét. – Minden részletre szükségünk van.
– Ez a gazda egy vén trotli, aki gyakorlatilag azóta jár ide minden héten, amióta a Vörös-tenger kettévált Mózes előtt. Eredetileg az övé és az apjáé volt ez a környék, amit aztán átadtak a lőtérnek – tudja, a kísérletekhez –, de valami hadititoktörvény miatt a neveket megváltoztatták a papírokon, hogy ne lehessen rájönni, övé volt eredetileg a föld. Szerintem attól féltek, hogy őrült tiltakozók jönnének ide vagy talán náci kémek. – Az ezredes a megolvadt kehely felé biccentett. – És ha azt nézzük mi történt, talán meg is volt rá az okuk.
Scully nem tudta levenni tekintetét a színhelyről. A gipszhomok annyira felhevült, hogy zöldes, jádekőszerű, kemény üveggé változott, olyanná, mint a cserépedények máza.
– Trinitit – mondta.
– Micsoda? – kérdezte Mulder. Scully az üvegszerű olvadékra mutatott a homok közepén.
– Fogadni mernék, azt kell majd felfedeznünk, hogy ez a megüvegesedett homok és szikla nem más, mint trinitit. A Trinity próbapálya zérópontja körül olyan erős volt a hősugárzás, hogy üvegszefű anyaggá olvasztotta a felszíni homokot. Nagyon szokatlan valami. Az emberek még gyűjtötték is.
– Gyerünk, menjünk közelebb! – mondta az ezredes. – Megnézhetek, ha további információt akarnak.
– Köszönjük az együttműködését, ezredes úr – felelte Scully.
– Mi nem szeretnénk ezzel foglalkozni, Scully ügynök – mondta a sovány, napbarnított férfi. – Ezért örülünk, hogy itt vannak.
Az ezredes nyomában áttörtek a kordonon és leereszkedtek a napégette homokra. Az egyik sziklafalon, ahol a gipsz üveggé változott, visszatükröződött a napfényben ragyogó, nagy mélyedés.
Két, csaknem teljesen megsemmisült alak, egy ember és egy ló feketére égett maradványait sütötte bele az olvadt homokba a tüzes hőség. Kísérteties látványt nyújtottak, beledermedve a megszilárdult üvegbe, mint két agonizáló rovar a borostyánba.
Mulder megborzongott és elfordult, hogy ne lássa az áldozat arcára sült rémületet. Scully karjába kapaszkodott, hogy erőre kapjon.
– Gyűlölöm a tüzet – motyogta. 
– Tudom, Mulder – mondta Scully.
Nem árulta el a férfinak, hogy ő meg mennyire gyűlöli a fenyegető sugárzást és a radioaktív csapadékot. – Csak addig maradunk, ameddig muszáj.
Amint elfordult, csupán a szörnyen eltorzult, égett holttestekre tudott gondolni, amelyeket Berkeley-ben, a nukleáris borzalmak múzeumában, a nagaszaki fényképeken látott.
Hogy történhetett meg újra, itt?!

TIZENNÉGY

Történelmi Bagoly Kávézó 
San Antonio, Új-Mexikó 
Péntek, 13:28

Visszafordulva Albuquerque-be, mielőtt elérték volna az államközi országutat, úgy döntöttek, megállnak a Történelmi Bagoly Kávézónál, egy elhagyatott filmgyári díszletre emlékeztető, rozsdavörös vályogépületnél, az új-mexikói San Antonio városának egyetlen figyelemre méltó nevezetességénél. A kavicsos parkolóban négy lerobbant, koszos kisteher, két Harley-Davidson, valamint egy régi típusú Ford kombi állt egymás mellett.
– Kockáztassunk, Scully – mondta Mulder. – Úgyis kell ennünk valamit ebédre. Hosszú az út észak felé.
Scully összehajtotta az autótérképet, kimászott a kocsiból a tikkasztó hőségbe és beárnyékolta a szemét.
– Legalább lenne ebben az államban még egy város, amelyiknek van egy nagyobb repülőtere! – Követte társát az út porától megviselt, nagy üvegajtóhoz. Mulder előreengedte a nőt, aki közben megállapította, hogy az üvegre ragasztott matrica szerint az étterem háromcsillagos.
A hely sötét, zajos lebújnak bizonyult, éppen annak a fajtának, – amit Scully általában elkerült, Mulder viszont imádta őket.
– Ugyan már, Scully! – ugratta. – Ez egy történelmi hely! Olvasd el a feliratot.
– Várj csak! – kapott a szaván a nő. –Azt hiszem, én már hallottam erről a helyről. Valami köze volt a Manhattan-tervhez vagy a Trinity-tervhez.
– Akkor éppen a megfelelő ponton álltunk meg – mondta Mulder. – Hamburgerünk kapcsolatban lesz a munkánkkal.
Sötét alakok támasztották a pultot: parasztok, akiknek derogált levenni széles karimájú kalapjaikat, néhány kamionsofőr ócska, ellenzős sapkában és egy-két turista. A túlsó falnál valaki tivolizott. Az ivó és az étkező fölött pislogó neonhirdetések reklámoztak különböző hitvány söröket.
– Odanézz, eredeti Naugahyde székek! – ujjongott Mulder. – Nagyszerű hely! 
– Ha te mondod, Mulder.
Egy hatalmas termetű navahó férfi, aki lófarokba fogta hosszú, deres, fekete haját, megkerülte a pénztárgépet. Farmert, gyöngyház gombos, kockás pamutinget, türkiz nyakkendőcsatot viselt.
– Foglaljanak helyet! – mondta, és olyan mozdulattal intett az üres bokszokra, mintha egy nagykövet üdvözölné őket a birodalmában, aztán visszament letörölgetni a pult műanyag tetejét, míg a többiek ettek és hihetetlen történetekkel szédítették egymást. A Bagoly kávézó falát plakátok, a Fehér Homok rakétakísérleteiről készült, bekeretezett fényképek ékesítették. Hivatalosnak látszó oklevelek igazolták a részvételt a Nukleáris Vészkereső-csoport gyakorlatain. A lambérián sivatagi robbantások gombafelhőinek szemcsés képei lógtak, a vén pénztárgép mellett üveges kis vitrin apróbb nyomatokat kínált... meg üveges, jáde-zöld köveket: trinititet.
– Szeretnék körülnézni, Mulder – mondta Scully. – Akadhat itt valami érdekes is.
– Én addig foglalok helyet és rendelek mindkettőnknek.
– Nem tudom, rád bízhatom-e – mélázott Scully.
A férfi jókedvűen legyintett. – Hát tévedtem én valaha is? – Belevetette magát a Naugahyde-bokszok homályos útvesztőjébe, még, mielőtt őszinte választ kaphatott volna.
Scully megállt a pénztárgép melletti vitrinnél és fölemelt egy géppel sokszorosított kis brosúrát, amelyet a Bagoly kávézó szemcsés fényképe díszített. A gyatra szöveg megmagyarázta, miért híres ez az étterem. A nő végigolvasta a brosúrát – és egyszerre visszatért az az idő, amikor megszállottan tanulmányozta a hidegháborút, a fegyverkezési versenyt és az USA atomprogramjának kezdeteit.
A légkondicionált kocsik előtti korban a Bagoly kávézó nem hivatalos megállóhelye volt a Manhattan-terv tudósainak és mérnökeinek a gyakori utak során, amikor Los Alamos északi hegyei közül igyekeztek a Trinity lőtérre. Itt nem voltak államközi sztrádák, csak helyi országutak és az utazás kínszenvedés volt 1945 tikkasztó nyarán.
Hivatalosan ugyan sehol sem állhatták volna meg, mert a katonaság arra utasította őket, hogy egyenesen menjenek végig az úton. De a Bagoly kávézó, a sivatagi keresztutak találkozásánál, a semmi közepén, ideális helyet kínált, ahol kis autókaravánok megállhattak, hogy onnan forduljanak el keletnek, még gyilkosabb vidékek irányába. A személyzet igazán nem tehetett róla, ha megkívánt valami harapnivalót és hideg italt, mielőtt megérkezett volna az elzárt területre, amelyét a kormány kerített el, hogy ott robbantsa fel az első atombombát.
A nagydarab navahó észrevette a vitrinnél ácsorgó Scullyt és odajött hozzá.
– Miben segíthetek? – kérdezte zengő, mély hangján.
Scully összerezzent és rámutatott a kis kőgyűjteményre.
– Egy darab trinititet kérek.
– Olyan ötdollárosat? – A széles vállú indián minden további nélkül előhúzott egy apró kulcsot, kinyitotta a vitrin hátulját és kivett egy apróbb követ. Némi tűnődés után visszatette és nagyobbat választott helyette. – Tessék, vigye ezt – mondta. – Még így is túl vannak árazva.
Scully a tenyerébe szorította az üveges göröngyöt és megpróbálta elképzelni a pokoli dühöt, amely alkotta nem valamiféle földtani folyamatot a bolygó méhében, hanem azt, az ember gyártotta gyehennát, amely csupán néhány másodpercig tombolt. A trinitit hűvös és csúszós volt a tenyerében; a bizsergést csupán ő képzelte hozzá.
Kifizette a követ és arrébb sétált, a többi kiállított tárgy felé.
Öreg üvegek gyűjteménye volt az egyik falon: barnák, zöldek, átlátszók, még néhány ragyogó kék is akadt köztük. Egyiken sem volt rajta a címke, csupán egy kortól megsárgult, közönséges sárga cédulát rajzszögeztek a falra.
Ez a gyűjtemény a második világháború óta pompázott itt, amikor még egy másik idős navahó volt a Bagoly kávézó tulajdonosa. Ő semmit sem tudott a titkos nukleáris kísérletekről, a robbantásokról, noha akarata ellenére is felfigyelt az állami járművekre, a katonai nagyfejűekre meg az öltönyös mérnökökre, akik sohasem álcázták magukat helyi parasztoknak vagy rezervátumlakó navahóknak.
Scully azon mélázott, hogy a Manhattan-terv mérnökei ugyanúgy kiríhattak ebből a környezetből, mint ő és Mulder ezen a délutánon. Tovább olvasott.
1945 júliusában, több nappal a kísérleti robbantás előtt, az egyik mérnök, aki állandó – noha nem hivatalos – vendége volt a Bagoly kávézónak, javasolt valamit az öreg tulajdonosnak. Titkos részleteket nem árult el, csak annyit mondott, hogy néhány napra talán okos dolog volna levenni ezeket a törékeny palackokat. A szkeptikus navahó szót fogadott... és így menekült meg a palackgyűjteménye, miközben a Trinity-robbantás még a csaknem háromszáz kilométerre elterülő Silver Cityben és Gallupban is ledöntötte a falakat. A Manhattan-terv figyelmes mérnökének nevét nem közölték, nyilván azért, hogy ne keverjék bajba.
A nő a trinititdarabkát szorongatva, visszament az ebédlőbe, hogy megkeresse Muldert. Társa kényelmesen elterült a széken, a faxot olvasta, amelyet a Fehér Homok lőtéren kapott, és jeges kávét ivott piros műanyag csészéből.
Scully letelepedett a szemközti kárpitozott székre, és látta, hogy Mulder neki is rendelt egy teát. Odatette az üveges kődarabot a férfi elé. Mulder fölvette és érdeklődve forgatta.
– Egyszer baleknak neveztél, amikor mütyüröket vásároltam egy ilyen palifogó kávézóban.
– Ez más – felelte Scully.
– Természetesen – mosolygott fanyarul a férfi.
– Más. Ez trinitit – szögezte le Scully. – Az az anyag, amiről beszéltem neked.
Mulder szemügyre vette a követ a neonreklám halvány fényében.
– Úgy néz ki, mint az az anyag a haláleset színhelyén.
Scully bólintott.
A pincérnő szakította félbe őket. Hozta az ételüket: egy-egy kosár sercegő rósejbnit, meg hatalmas burgert, olyan szaftosat, hogy külön szalvétába kellett csomagolni, ami felfogja a zsírt.
– Ez ízleni fog, Scully – mondta Mulder. – A ház különlegessége a zöldpaprikás sajtburger. – Nagyot harapott a sajátjából és zsíros szájjal beszélt tovább. – Remek! Az itteni húst darálják bele, a zöldpaprika pedig igazán kiemeli az ízeket. Ilyesmit nem kapsz Washingtonban.
– Nem vagyok biztos benne, hogy szeretnék – válaszolta Scully. Fölvette az irdatlan fasírtot, ellenőrizte, van-e a keze ügyében elég papír zsebkendő, körbeszimatplta, hogy meghatározza a legideálisabb támadási pontot. Minden fenntartása ellenére rendkívül finomnak találta az ételt, amelynek páratlan zamatot adott a csípős zöldpaprika.
– Nohát, Scully – tért vissza végül a munkához Mulder – lássuk, mire jutottunk. Van két halottunk – három, ha a lovat is számítjuk –, akik miniatűr atomrobbanásra emlékeztető, hirtelen hőhullámtól haltak meg: egyikük egy elszigetelt fegyverkutató laborban, a másikuk itt kint, a sivatag közepén.
Scully fölemelte az ujját. Látta, hogy egy kis paradicsommártás csöppent a csuklójára. Fogott egy zsebkendőt, hogy letisztítsa.
– A laboratóriumi halál színhelye egy nukleáris fegyverkutató intézet, ahol egy új atomfegyvert fejlesztenek ki titkos és intenzív munkával, a másodiké pedig a Fehér Homok rakétalőtér, ahol a hadsereg ilyesfajta kísérleteket szokott végrehajtani. Lehet köztük kapcsolat.
– Ohó! – tiltakozott Mulder. – Dr. Gregory irodája nem tervező- vagy kísérleti labor. Alig több, mint egy szoba, tele számítógéppel. Ott nem találsz fiókba dugott, nukleáris robbanófejet. És ha a hadsereg úgy dönt, hogy kipróbálják a Fényes Üllőt, miért tennék éppen a Fehér Homokon? A kormánynak már van Nevadában egy tökéletes kísérleti terepe. Az hivatalos és föl van szerelve minden elképzelhető biztonsági berendezéssel. Mellesleg, neked az volt a benyomásod, hogy az az ezredes a Fehér Homoknál erre számított?
Scullynak el kellett ismernie, hogy társának igaza van.
– Nem, egyáltalán nem úgy nézett ki.
Mulder megtörölte a száját egy zsebkendővel.
– Azt hiszem, szélesebb összefüggést kell találnunk – és még az is lehet, hogy annak egyáltalán semmi köze sem lesz a Fényes Üllőhöz.
– Ha nem a Fényes Üllő, akkor mire gondolsz?
Mulder befejezte a cheeseburgert, azután nekilátott a megmaradt rósejb-ninek.
– Emil Gregory és Oscar McCarron között lehetett néhány sötét kapocs a második világháborúig visszamenőleg. Oscar McCarron egy öreg gazdálkodó volt, aki valószínűleg sohasem tette ki a lábát Új-Mexikóból. Dr. Gregory szintén új-mexikói. Több mint ötven évvel ezelőtt a Manhattanterven dolgozott, azután sokáig Los Alamosban tartózkodott, mielőtt átjött volna San Francisco környékére, a Teller Nukleáris Kutatóközpontba.
– Mire célzol, Mulder?
– Csak a sötétben tapogatózom – vont vállat a férfi – és nem vagyok biztos benne, hogy egyáltalán találok valamit. Csupán arra gondoltam, talán kicsit jobban kellene használnunk a képzeletünkét, hogy számba vehessük a különböző lehetőségeket. Mi más lehetett közös ebben a két emberben? Tudjuk, hogy Gregory dolgozott a Trinity-terven és McCarron családjáé volt az a föld, ahol a robbantást végrehajtották.
Scully fölvett egy krumpliforgácsot és bekapta.
– Mulder, néha túlságosan aktív a képzeleted.
Mulder sértődött „nekeeem?!" arccal mutatott magára.
– És milyen gyakran bizonyultak helyesnek az én alternatív megoldásaim, Scully?
A nő bekapott még egy krumplit.
– Ez attól függ, hogy kit kérdezel. Mulder felsóhajtott.
– Scully, néha képtelenül hitetlen vagy – de azért én szeretlek.
– Valakinek lent kell tartania téged a földön – mosolygott rá Scully.
Mulder egy újabb zsebkendővel megtörölte a kezét, majd előhúzta Új-Mexikó térképét.
– Vajon milyen messze fekszik innen Roswell? Talán megérne egy kiruccanást.
– Szó se lehet róla! – vágta rá Scully. – El kell kapnunk egy repülőt.
Mulder kaján képet vágott, hogy mutassa, mennyire nem gondolta komolyan.
– Csak kérdeztem!

TIZENÖT

Kamida Importőr Vállalat 
Honolulu, Hawaii 
Péntek, 14:04

A hatalmas felhőkarcolóban, amelyben négy emeletet a tulajdonos importőri vállalata foglalt el, Ryan Kamida ott ült aggályos rendben tartott, kifogástalanul tiszta íróasztalánál és gondosan megcímezte a bélelt borítékot.
Tolla precízen húzta a vonásokat, a betűk tökéletesre sikerültek, a fekete tinta olyan volt, mint a megperzselt vér.
Sarokirodájának két falát hatalmas ablakok alkották, amelyekből egész Oahut látni lehetett, de Kamida többnyire félig leeresztette a zsalukat. Nagyon kedvelte a nap szelíd melegét. Megfürdette benne forradásos bőrét, úgy élvezte vigasztaló cirógatását, mint azokban a már-már elfelejtett napokban egy magányos csendesóceáni szigeten.
De a túlságosan erős napfény tűzként perzselte. Arra a másik égi tűzre emlékeztette, a perzselő villanásra, amely olyan forró volt, hogy még a le-vegőmplekulák is meggyulladtak tőle.
Kamida hófehér, sűrű haja tökéletesen, apoltán simult a koponyájára. A már-már természetellenes jószerencse miatt, amely egész felnőttkorát elkísérte, bőven jutott pénze ruhákra, ápolásra, egyéb javakra.
De pénzen nem lehet mindent megvenni. Ő nem is akarta.
Göcsörtös, viaszos bőrű keze úgy markolta a fényes tollat, mintha fegyver lenne, mint ahogy bizonyos értelemben az is volt. Agyában visszhang-zottak a szavak. Gondosan formált, tökéletes betűkkel odakanyarítottá a címet. Pontosan tudta, hová kell. Érezte, milyen akkurátusak a levelei.
Elégedetten tette le a tollat íróasztalának ismerős mélyedésébe, a tintatartó mellé. Aztán kinyújtotta kezét a különleges boríték után, megtapogatta éleit, hegyes sarkait. Biztos volt benne, hogy helyesen írta föl a címet. Sohasem kért meg senkit, hogy ellenőrizze, noha ő maga nem láthatta.
Ryan Kamida mindkét szemére vak volt.
Emlékezetének listája egyre kurtább lett minden elküldött csomaggal, minden azonosított célponttal. Kamida ismerte a felelősök neveit, jól bevéste őket az agyába.
Ahogy ült íróasztalánál a meleg hawaii napfényben, amely cirógatássá szelídült a zsalukon át, nagyon egyedül érezte magát, de tudta, hogy ő maga akarta így. Ma délután az összes alkalmazottat hazaküldte erről az emeletről. Tiltakoztak, hangoztatták, mennyi a dolguk a fuvarjelentésekkel, a kutatók honoráriumaival, az eladási megbízásokkal. Kamida ekkor túlóradíjat ajánlott nekik, mire elégedetten hazamentek. Már megszokták főnökük különcségeit.
Most már csak az övé volt az iroda, hogy elvégezhesse fontos munkáját.
A kormányt kétségtelenül az ösztönös bűntudat sarkallta, amikor átsegítette Ryan Kamidat ezeken az éveken. Néha titokban, máskor nyilvánosan támogatták erőfeszítéseit, és verseny esetén mindig őt választották. Fogyatékos üzletember volt, ráadásul kisebbségi, bár itt, Hawaiiban, óceániai létére, nemigen keltett feltűnést. A japán turisták és az ideköltözött óceániai szigetlakók között a fehér középosztálybeliek alkották a kisebbséget.
Kamida minden rendelkezéséré álló eszközt felhasznált, hogy sikerre vigye cégét. Ismeretlen óceániai szigetekről – Elugelabról, Trukról, a Johnston-atollról, a Marshall-szigetekről – importált egzotikus termékeket, a turisták pedig rajongtak az olyan csecsebecsékért, amelyek érdekes nevű, távoli szigetekről származtak.
Pénzre vojt szüksége, hogy végrehajtsa igazi feladatát.
Végigtapogatta a borítékot, belerakta a kézzel írott cédulát meg egy apró üvegfiolát, azután lezárta. Ettől az egyszerű gesztustól végigfutott rajta a megkönnyebbülés borzortgása. Ám, csak egy pillanatra.
Akárhány csomagot küld el, akárhány bűnösnek bukkan a nyomára, sohasem fogja kiegyenlíteni, amivel a népének tartoznak. Mert ez hamisítatlan népirtás volt, olyan sikeres, amilyen még akár Adolf Hitlertől sem telt ki. A fény és a lángok egyetlen csapásra nyelték el Ryan Kamida családját, rokonait, törzsét... egész szigetét. Egyetlen kisfiú élte túl a katasztrófát.
Kamida nem tekintette megmaradását sem csodának, sem áldásnak. Neki egy egész élete volt, hogy arra a néhány másodpercre emlékezzék, amin a többiek túljutottak egy villanás alatt.
Vagy legalábbis, ő így gondolta.
A hangok azóta sikoltanak a fejében, amióta betöltötte a tizedik évét.
Félretette a borítékot és szippantott egyet az iroda fülledt levegőjéből. A mennyezetre emelte égett arcát, fehér szemét. Nem látott, de érzett; érzékelte a gyülekező vihart.
Tajtékosan kavargó, fehéren izzó ragyogás örvénylett a csempék alatt, si-koltó szellemarcokat keringetve. Vak létére is tudta, hogy ott vannak. Nem hagyták egyedül.
Hamuvá égetett népének kísérteiéi egyre türelmetlenebbek. Maguk fognak lecsapni célpontjaikra, ha megtagadja, hogy kiszolgáltassa nekik választott áldozataikat. A kísértetek sokáig várakoztak, és Ryan Kamida nem tudta többé visszatartani őket.
Fölvette a kézzel címzett borítékot, elhagyta szobáját, a látók magabiztos könnyedségével végigment az ismerős irodákon, a levelet bedobta a postaládába, ahonnan a küldemények egy repülőgépre kerülnek, amely elviszi őket az Egyesült Államokba. Semmibe sem kerül az éjszakai légiposta a Csendes-óceánon át. A borítékot egy selejtes egyéniségű, de annál előkelőbb beosztásban dolgozó tisztviselőnek fogják kézbesíteni a washingtoni energiaügyi minisztériumban.
Ahhoz már valószínűleg túl késő, hogy megállítsa a Fényes Üllőt, gondolta Kamida, de ennyi talán elég, hogy még egyszer ne következhessek be a lidércnyomás.

TIZENHAT

Teller Nukleáris Kutatóközpont 
Hétfő, 10:16

Egy – most az egyszer – eseménytelen hétvége után Mulder a Kaliforniai álmodozást fütyülve, vezette az autót a Teller Nukleáris Kutatóközpont felé. Scully megeresztett egy mimelt gyötrelemről árulkodó sóhajt, mintha azt akarná közölni, hogy ha már egyszer társak, akkor elviseli a férfi sajátos humorérzékét. Mulder elmosolyodott ennyi látványos türelmen.
Az öreg gazda teteme, amit a Trinity lőtéren találtak, olyan kiáltóan hasonlított dr. Emil Gregoryéhoz, hogy Scully sem tagadhatta az esetek összefüggését. De mire visszaértek a San Franciscó-i körzetbe, a nukleáris fegyverkutató laboratóriumhoz, több kérdésük volt, mint válaszuk.
Megálltak a kapunál, felvillantották látogató jegyüket és FBI-igazolványu-kat. Beszélniük kellett dr. Gregory csoportjának megmaradt tagjaival meg a többi kutatóval és mérnökkel. Scully még mindig úgy vélte, valami műszaki magyarázata van a haláleseteknek: egy parányi, mégis igen hatékony atombomba, ami felrobbanhatott dr. Gregory szobájában; olyasmi, amit Új-Mexikóban próbáltak ki.
Mulder szerint ez hamis nyom volt. Úgy vélte, kell lennie egy olyan oknak, amire még nem gondoltak. Scully ragaszkodott a magyarázatához, addig, amíg nem találnak jobbat, logikusab-bat.
Miután áthaladtak a kapun, Mulder széthajtogatta a Teller központ térképét. Ujját a bevezető utakon végighúzva kereste a főépületet, ahol dr. Gregory meghalt, meg a barakkokat, ahol Medve Dooleyt és a csoport többi tagját ideiglenesen elhelyezték.
– Most, hogy megtudtál néhány részletet a Fényes Üllő, öö... – Mulder felvonta egyik szemöldökét – mondjuk, „nemhivatalos jelentéséről", meglátjuk, mit fog szólni Mr. Dooley. A megbízható értesülés a mi legjobb fegyverünk.
– Én csak olyan információt szeretnék, amely megoldja ezt az ügyet – válaszolta Scully.
– Ha a kívánságok lovak lennének... –kezdte Mulder.
Scully megborzongott. A Fehér Homok rakétalőtér homokjába olvadt ló-tetem jutott eszébe.
– Ehhez nem fűzök megjegyzést.
Megérkeztek az átalakított barakkokhoz. Kocsijukat otthagyták egy „csak kormányzati járműveknek" feliratú parkolóban. Ez alkalommal Mulder nem felejtette el a papír légszűrőt, amely megvédi őket a levegőben szállongó azbesztszálaktól. Scully-nak is adott egyet, segített neki, hogy felerősíthesse, aztán alaposan szemügyre vette társa új küllemét.
– Divatos megjelenés! – mondta. – Csípem!
– Először a sugárzásmérő, most meg ez a légzőmaszk – duzzogott Scully. – Ez a hely a hipochonderek paradicsoma.
A folyosón az építőmunkások lejjebb hurcolkodtak áttetsző függönyeikkel, miután egy teljes burkolatszakaszt eltávolítottak. Hangosan bőgő generátor tartotta alacsonyan a légnyomást a zárt helyen, nyilvánvalóan azért, hogy megakadályozza a pihesúlyú azbesztszálak kiáramlását a függönyökön át.
– Itt vagyunk – fordult jobbra Mulder és intett Scullynak, hogy kövesse. – Medve Dooley új szobájához képest az én alagsori odúm a főhadiszálláson tisztára a Club Mediterranée!
Odaértek Dooley ideiglenes irodájához. Az ajtó sarkig tárva, bár a feszítővasak csattogtak, és a generátor versenyt bömbölt a munkásokkal.
– Bocsánat, Mr. Dooley! – szólt be Mulder. – Nem tudom, hogyan képes dolgozni ilyen környezetben.
De, amikor bedugta a fejét, az irodát üresnek találta. Az asztalt letakarították, az iratszekrényeket leragasztották. A bekeretezett fényképek még mindig a kartondobozokban szorongtak, a különböző írószerek szanaszét, mintha valaki veszett sietséggel csomagolt volna, maga mögött hagyva a szükségtelen holmit. Mulder körülnézett.
– Úgy látom, nincsenek itthon –mondta Scully.
Hirtelen egy fiatal, vörös hajú férfi lépett az irodába. Szemüvegével, skótkockás ingével, tollakkal teletömött zsebeivel olyan volt, mint iskolásfiú egy plakáton. A kitűzője szerint Victor Ogilvynak hívták. Mulder nem tudta volna megmondani, hogy mosolyog-e, vagy elkomorodik a szűrőmaszk mögött.
– A hadügyminisztériumtól vannak? – kérdezte gyorsan Ogilvy. – Már elkészítettük az előzetes jelentéseket, de most még semmi mást nem tudok önöknek adni.
– Mr. Medve Dooleyt keressük –mondta Mulder. – Meg tudná mondani, hol van?
Victor Ogilvy szaporán pislogni kezdett kerek szemüveglencséi mögött.
– Hát ez biztosan benne volt a kezdeti eligazításban. Múlt csütörtökön reggel elment San Diegóba. A Dallas egykét nap múlva érkezik az atollhoz. Mi többiek, mindent összecsomagoltunk az induláshoz.
– Hová indulnak? – kérdezte Mulder. Ogilvy elhűlt.
– Tessék?! Biztos, hogy a hadügyminisztériumtól vannak?
– Soha nem mondtuk, hogy onnan, Mr. Ogilvy – lépett előre Scully és odavillantotta jelvényét meg igazolványát. – Szövetségi nyomozók vagyunk. Dana Scully különleges ügynök, ő pedig a társam, Mulder ügynök. Néhány kérdést akarunk föltenni önnek a Fényes Üllővel, dr. Gregory halálával... és ezzel a kísérlettel kapcsolatban, amelyet a Csendes-óceán egyik atollján hajtanak végre.
Mulder elálmélkodott, hogy a nő milyen gyorsan és hozzáértőén fűzte sorba a nyomozás töredékes eredményeit.
Ogilvy szeme annyira kidülledt, hogy már-már hozzáért az üveghez.
– Én... én nem hinném, hogy bármit is mondanom kellene – bökte ki. – Ez titkos anyag.
Mulder észrevette, mennyire rémült a fiatalember, és úgy döntött, fokozza a nyomást.
– Nem hallotta, mit mondott Scully ügynök? Az FBI-tól vagyunk. – Baljós nyomatékkal hangsúlyozta a szavakat. – Köteles válaszolni a kérdéseinkre.
– De akkor elveszíthetem az engedélyemet – mondta Ogilvy.
Mulder vállat vont.
– Vagy így vagy úgy. Akarja, hogy idézzem az FBI szabályzatát? Ehhez mit szól: ha megtagadja, hogy együttműködjék velünk a folyamatban lévő nyomozás során, akkor beidéztethetem a szabályzat 43H pontja alapján.
– Mulder! – rángatta meg a karját Scully.
A férfi megrázta a fejét.
– Ezt hadd intézzem én, Scully. Ez a Victor itt nem tudja, hogy milyen bajt hozhat a saját fejére.
– Én... – hebegte Victor Ogilvy – azt hiszem, beszélniük kellene az energiaügyi-minisztérium itteni képviselőjével. Őt hatalmazták fel, hogy válaszoljon az ilyen kérdésekre. Ha engedélyt ad, akkor válaszolhatok. Nincs rá okuk, hogy beidéztessenek. Igazán!
Mulder sóhajtott. Ezt a menetet elvesztette.
– Jó, akkor gyerünk a telefonhoz, hogy beszélhessünk vele.
Ogilvy addig turkált Medve Dooley elárvult íróasztalán, amíg meg nem találta a Teller Nukleáris Kutatóközpont telefonkönyvét. Idegesen átlapozta, majd bepötyögtette Rosabeth Carrera számát.
Scully előrehajolt és odasúgta:
– Mit tartalmaz a szabályzat 43H pontja?
– A Füstös Medve-jelkép engedélynélküli használatának tilalmát – motyogta Mulder zavartan vigyorogva. – De ezt ő nem tudja.
Rosabeth Carrera pillanatokon belül a telefonnál volt. Hangja telten, puhán zengett, szinte eltakarta spanyol anyanyelvének hangzóit. Udvarias volt és segítőkész.
– Jó reggelt, Mulder ügynök. Nem is tudtam, hogy visszatértek Új-Mexikó-ba.
– Úgy látom, sok minden történt a hétvégén – felelte Mulder. – Ami a legfontosabb, eltűnt dr. Gregory csoportja, és nem mondják meg, mi történt velük. Mivel meglehetősen világos, hogy közük van ehhez a bűnügyhöz, további kérdéseket kell föltennünk nekik, különösen most_t amikór rájöttünk, hogy dr. Emil Gregory halála kapcsolatban van a lőtéri áldozatéval.
Scully fölrántotta a szemöldökét. Mulder túloz, de Carrera ezt persze nem tudhatja.
– Mulder ügynök – válaszolta Garre-ra, kissé élesebb hangon –, dr. Gregory egy olyan munkán dolgozott, amely nagyon fontos a laboratóriumnak és az Egyesült Államok kormányának. Az ilyen munkáknak megvan a maguk rendkívül fontos időrendje és szakaszai. Igen magas politikai körök roppantjelentőséget tulajdonítanak neki, hogy a kutatás a terveknek megfelelően folytatódjék. Attól tartok, nem hívhatjuk vissza a tudósainkat minden szíre-szóra.
– Nem minden szíre-szóra, Ms. Carrera – felelte Mulder sokkal hivatalosabb hangon. – Az önök vezető kutatója rendkívül gyanús körülmények között hunyt el, és most egy újabb áldozat került elő a Fehér Homok rakéta-lőtéren, akit ugyanolyan módon öltek meg. Azt hiszem, ez elég komoly ok, hogy fokozott elővigyázattal járjunk el és néhány további kérdést tegyünk föl, mielőtt továbbhaladnánk. Szeretném, ha elhalasztanák a Fényes Üllő kísérletet.
– Fényes Üllő? Nem tudok ilyen kísérletről – vágta rá Carrera.
– Ne játszadozzunk – mondta Mulder. – Csak pocsékoljuk az értékes telefonidőt.
– Attól tartok, ez lehetetlen – felelte Carrera elutasítóan. – Dr. Gregory munkája a tervek szerint folytatódik.
Mulder felvette a kesztyűt.
– Megereszthetek néhány hívást az iroda központjába, és vannak kapcsolataim a hadügyminisztériumban is. 
Carrera hangja éles volt, csaknem udvariatlan.
– Ha úgy tetszik, telefonálhat, ahová csak akar, Mulder ügynök, de dr. Gregory kísérletét a tervnek megfelelően végre fogják hajtani, ez nem is lehet kérdéses. A kormánynak megvan a maga prioritási listája. Nincsenek kétségeim, hogy rá fognak jönni, mennyire hátul van a maguk nyomozása ezen a listán a kockán forgó államérdekhez képest.
Mulder letette a kagylót, Scully pedig csak annyit mondott:
– Arckifejezésedből ítélve, Rosabeth Carrera nem törte kezét-lábát, hogy a segítségedre legyen.
– Tárgyaltam már készségesebb partnerekkel is – sóhajtott Mulder.
Victor Ogilvy idegesen tipródott az ajtónál.
– Ez azt jelenti, hogy nem kell válaszolnom a kérdéseire?
Mulder ádázul nézett rá.
– Ez attól függ, mennyire szeretne fölkerülni azoknak a listájára, akiknek karácsonyi üdvözlőlapot küldök.
A vörös hajú ifjú villámgyorsan olajra lépett.
Scully csípőre tette a kezét és szembefordult Mulderrel.
– Akkor azt hiszem, nekem kell kiszimatolnom néhány részletet – mondta. – Ideje, hogy mozgósítsam a másik forrásomat. 

TIZENHÉT

A „Le a nukleáris tébollyal!"
főhadiszállása
Hétfő, 15:31

Scully visszament Berkeley-be, az antinukleáris csoport központjába, de amikor lebotladozott a rosszul megvilágított lépcsőkön a légópincébe, az ideiglenes irodában csak óriási káoszt talált.
A diák önkéntesek egy csoportja szorgalmasan szedte le a falról a naga-szaki áldozatok plakátjait, a Bikiniszigetek lakosainak megrendítő fényképeit, a légköri atomrobbantásók listáját meg a rákos megbetegedések növekedésének színes grafikonjait.
A belépő Scully csak bámulta ezt a harsány nyüzsgést és zűrzavart. A szövet térelválasztók mögött még mindig meghajszoltan zúgott a túlórázó fénymásoló.
Becka Thorne, alacsony háztartási létrán állva a rajzszögeket húzgálta ki a falból, hogy lefejthesse a második atomháború ellen tiltakozó matrixes zászlót. A fekete lány hátrafordult. Ruhája még szédítőbb színekben harsogott, mint a múltkori bő lebernyeg, de a haját ugyanolyan kígyózó csápokba fonta.
– Megint Miriel Bremennel szeretnék beszélni! – kiáltotta túl a zűrzavart Scully. – Itt van?
Becka kihúzta az utolsó rajzszöget, a papírzászló fele a padlóra omlott, mint görögtűz a tűzijátékon. Lemászott a létráról, és beletörölte kezét tarka r uhájába.
– Maga az a hölgy az FBI-tól, igaz? Hát, Miriel nincs itt. Amint látja, bezárjuk az irodát. Nincs többé mozgalom.
– Bezárják az irodát? – kérdezte Scully. – Új helyre költöznek?
– Nem. Mirielnek elege lett, nem fizeti tovább a bérünket. Lett volna még egy hónapunk, de már átpasszolta az irodát a következő csoportnak. Tudja, ezek az irodahelyiségek nagyon népszerűek itt az egyetemen.
Scully igyekezett követni az eseményeket.
– Elfogyott a mozgalmuk tőkéje?
– A legkisebb mértékben sem – nevetett Becka. – Alighanem a leggazdagabb mozgalom voltunk a Berkeley-n az utóbbi öt évben, annyi pénzt kaptunk valami hawaii cégtől. De Miriel kihúzta a dugót és azt mondta, szóljunk a mozgalomnak, amelyik mögöttünk áll a sorban. Azt mondta, mást akar vagy ilyesmi. Azt hiszem, ismét „újjászületett", de most más irányban.
– És itt, mi lesz most? – kérdezte Scully még mindig hüledezve a moz-galmár hirtelen eltűnésén. Mi vehette rá Miriel Brement, hogy feladja a munkáját, amely annyira eltöltötte, hogy pályafutását is kockára téve, priuszt szerzett magának, amely egész további munkájában elkíséri?
Becka TTiorne a többi munkás felé intett.
– Ez egy környezetvédő csoport. Megmutathatom a plakátjaikat, nagyon felkavaróak. Arra hívják fel a figyelmet, hogyan szennyeződnek be egyre jobban a talajvizeink, hogyan szivárognak be mindennapi életünk minden mozzanatába a mérgező vegyszerek, az egészségügyi problémák egész lavináját zúdítva ránk.
Scully kezébe nyomott egy csomó jókora plakátot. Némelyiken táblázat is volt, amely felsorolta a közönséges csapvízben kimutatott szerves vegyületeket és mérgező elemeket. Számos szerves anyagot Scully is fölismert, de a többi, mintha a vegyértéktáblázatból került volna ide. Főleg a koncentrációjuk szúrt neki szemet. Kíváncsi lett volna rá, vajon meg tudnák-e ismételni ezt a „véletlen" elemzést?
Egy másik diagram az évenkénti rákos megbetegedések növekedését mutatta be, csakhogy ez alkalommal a talajvízbe került mérgek számlájára írva azokat. A diagram mintha azonos lett volna a másikkal, amely az ötvenes évek atomrobbantásai miatt megnövekedett háttérsugárzásnak tulajdonította a rákosok számának növekedését.
Az egyik diák hangos zörgéssel a fal túlsó végébe tolta a létrát, majd fölmászott, hogy kihúzza a megmaradt rajzszögeket. A papírzászló a padlóra rogyott.
– Akkor most, mihez kezd, Ms. Thorne? – érdeklődött Scully. – Kap valami ajánlást a csoporttól, hogy másutt munkát találhasson?
Becka Thorne rákacsintott hatalmas, barna szemével.
– Nem, én az új csoportnak – fogok dolgozni. Követem a tiltakozókat. Akármi legyen az ügy, nekem megfelel. Mind olyan érdekes, és amennyire én látom, mindenkinek igaza van. Tudja, manapság senkiben sem lehet megbízni, főleg a kormányban nem. Már nem magára gondoltam.
– Azt hiszem, a társam egyetértene magával – mosolyodott el Scully.
Becka Thorne rámosolygott, azután letörölte homlokáról az izzadságot.
– Akkor küldje ide a társát. Mindig szükségünk van új emberekre a munkánkban.
Scully fékezte magát, nehogy fölnevessen.
– Azt hiszem, ehhez túlságosan sok a dolga – például ezzel az esettel. –Végre sikerült visszatérni a kiindulóponthoz. – Igazán beszélnünk kellene Miriel Bremennel. Nem tudja, hogyan érhetnénk el?
– Ha arra gondol, nem hagyta meg a telefonszámát – nézett rá gyanakodva a titkárnő –, de a legvalószínűbb, hogy elutazott a szigetekre vagy ilyesmi. Amikor túlságosan furdalja a lelkiismerete, néha elmegy ilyen zarándoklatokra. Egyszer még Nagaszakiba is elutazott, egyszer meg Pearl Harbor-be, meg még ki tudja, hova? A mi Mirielünk meglehetősen magának való egyéniség. Scully összevonta a szemöldökét.
– Akkor hát, valahol a „szigeteken" van, de magának fogalma sincs róla, hová mehetett? Jamaikába? Tahitire? Új-Zélandra?
Becka vállat vont.
– Nézze, Miss FBI, Miriel piszkos mód sietett, amikor lelépett innen. Múlt pénteken délután bejött és megmondta, hogy ami elmúlt, elmúlt. Csak így. Itt hagyta a bérleti díjat azzal, hogy ami marad, az a miénk. Ó, és megköszönte erőfeszítéseinket és elmondta, hogy hivatkozhatunk rá, ha esetleg majd kell – mintha egy nagy cégnél cseppet is számítana egy olyan név, mint Miriel Bremen! Szerencsére legtöbbünknek megvannak a maga kapcsolatai a többi tiltakozó csoportnál. Nem fogunk éhezni.
Scully átadta a névjegyét Beckának.
– Ms. Thorne, ha megtudja hol van, és esetleg érintkezésbe lép magával, akkor mondja meg neki, hogy hívjon föl ezen a számon. Azt hiszem, ő is beszélni akar majd velem.
– Ha maga mondja – bólintott a titkárnő. – Most vissza kell mennem dolgozni. A környezetvédő csoport gyűlést akar tartani szombaton és addigra szükségük lesz röplapokra, amiket kiragasztanak minden kioszkra és lámpaoszlopra. Legalább ezer telefont kell lebonyolítanunk. Itt nem lehet pihenni. Én biztosan szívesen elmennék vakációzni a szigetekre.
Scully ismét köszönetet mondott a szívességért, azután fölballagott a betonlépcsőn az utcára. Teljesen össze volt zavarodva. Először megölik dr. Gregoryt a saját irodájában, azután Medve Dooley és csoportja hirtelen szedi a sátorfáját és elrepül a Csendes-óceánra, hogy elvégezzék titkos kísérletüket, most pedig Miriel Bremen, a Fényes Üllő csapatának korábbi tagja és a kísérlet nyílt ellensége, hirtelen ugyancsak távozik a „szigetekre".
Véletlen volna? Scully nem szerette a véletleneket.
És hogy jön ide az öreg McCarron?
Túlságosan messze estek egymástól a kirakós darabjai, mégis láthatatlan szálak kötötték össze őket. Scullynek csak tapogatnia kell, amíg meg nem találja a rejtély összefüggéseit. Majd jól oda kell figyelniük Mulderrel.
Mert az igazság megvan. Valahol.

TIZENNYOLC

Scheck rezidencia 
Gaithersburg, Maryland 
Hétfő, 18:30

Forró és nyirkos késő délután Washington környékén.
A levegő fojtogató, mint a nedves rongy. Az égen halmozódó felhők nem üdítő, hűs esőt ígérnek, csupán még nyomasztóbb fülledtséget.
Az ilyen napokon Nancy Scheck úgy érezte, hogy a sok kényelmetlenség ellenére is érdemes fenntartani a bekerített hátsó udvarban az úszómedencét.
Belépett fekete spalettás, téglahomlokzatú házába és hagyta, hogy magától becsapódjék mögötte az üvegezett ajtó. Virágzó somfák és sűrű, szépen nyírott sövény övezte a gyarmati stílusú, fehér oszlopos épületet. Az a fajta, tiszteletet parancsoló udvarház volt, amit el is várnak az energiaügyi minisztérium fontos hivatalnokától. Imádta.
Mivel tíz éve elvált, a három gyermeke pedig felnőtt és elment az egyetemre, otthona megfelelő mozgástérrel és levegővel ajándékozta meg. Hogy élvezte a szabadságot, a fényűzést!
Jóval nagyobb a ház, mint amekkorára igazából szüksége van, de Nancy Scheck nem szerette a célzásokat, hogy kisebb is megtenné. Legalábbis most nem. Világéletében nem érdekelte más, minthogy feltörjön, utat vágjon magának a csúcsra. Nem illett a tervbe, hogy ezt a méltóságteljes kúriát elcserélje egy kisebbre.
Aktatáskáját az előszobái apró telefonasztalkára dobta, majd lefejtette magáról a fojtogató kosztümkabátot. Mivel a belvárosban csinált karriert, megszokta a ruhákat és a kényelmetlen harisnyanadrágot. Az ő szintjén ez éppúgy kötelező, mint a kamaszok extrém szerelése a talponülő pultja mögött.
Pillanatnyilag azonban alig várta, hogy kibújhasson ruháiból, fölvegye testhez tapadó, fekete, egyrészes úszótrikóját, és hosszat, élvezeteset úszkáljon a medencében.
Fölkapta a szokásos levélköteget és minden teketória nélkül odahajította a konyhai pultra. Bekapcsolta az üzenetrögzítőt, hogy meghallgassa a rajta levő két üzenetet. Az elsőn egy cég ajánlotta föl, hogy szívesen eljön és ingyen, semmire sem kötelező érvénnyel bemutatja alumínium falburkolatait.
– Alumínium burkolat az én házamon? – horkant föl megvetően Nancy. – Az nem megy.
A másik egy mély, ismerős hang volt. Hivatalos, ártatlan szavakat mondott, de Nancy megérezte mögöttük a rejtett szenvedélyt, amely messze túlnőtt a hivatalos kapcsolaton... vagy akár a barátságon is.
Munkában vagy a minisztériumi társasági érintkezés közben Nancy „Matthew Bradoukis dandártábornoknak" nevezte. A gyakori látogatások során, a hátsó udvarban vagy a zárt kertben megengedte magának a „Matthew"-t, az ágyban pedig gyöngéd és megismételhetetlen neveket nyöszörgött a fülébe.
A tábornok nem mutatkozott be az üzenetrögzítőn, nem volt rá szükség.
– Én vagyok. Kicsit tovább maradok az irodában, így kábé fél nyolcig nem tudok menni. Hazaugrom és hozom a két hátszínt, amit egész nap pácoltam a frizsiben.. Rádobjuk a rostélyra, azután megfürdünk... meg ilyesmi. A terv jól halad előre, hamarosan eléri a csúcsot...
Nancy vihogott, tudva, hogy a férfi szándékosan használta ezt a kifejezést. Nagyon erotikusnak találta.
– ...ezért mindkettőnknek szüksége lesz rá, hogy lazítsunk a feszültségen. –A gép sípolt, a szalag visszatekeredett.
Nancy a hálószobájában levetkőzött, magában mosolyogva szatén ágyneműt húzott, majd fölvette fekete, sima és tapadó fürdőruháját.
Megcsodálta magát a tükörben. Tudta, hogy negyvenöt éves korára nem olyan dögös vagy szexi, mint huszonöt évesen lehetett, de még mindig olyan teste volt, amilyennel messze lekörözte a legtöbb kortársát. Vigyázott az alakjára. Jól öltözött. Tornászott és továbbra is érdeklődött a nemi örömök iránt. Ápolt haját kurtára vágatta. Szerencsére a szőkék nem őszülnek, csak „hamvasodnak".
Kivette a szekrényből az egyik plüss fürdőlepedőt. Átment a konyhába, ahol megállt, hogy töltsön magának egy gines tonikot. Jól összekeverte a jeget a szesszel, hogy finom és hideg legyen. Semmi értelme, hogy Matthew-ra várjon. Majd ő is kever magának egy pohárral, ha itt lesz.
A törülközőt a hátára terítve, kivitte a postát és az italt a hátsó ajtón át a medence mellé. Odahúzott egy nyugágyat a kis kerti asztalhoz, azután bekapcsolta a szúnyogűző lámpákat. A moszkitók és szúnyogok sohasem pihennek, főleg alkonyatkor nem. Végül fogta a medencetisztítót és végighúzta a hálót a vízen, eltávolítva a belefulladt bogarakat meg a szomszédos fákról lehullott leveleket. Amikor a kék víz tisztán és hívogatóan szikrázott, visszatért árnyas székéhez.
Lustán hátradőlt és beleszürcsölt az erős italba, ízlelgette a tonikot és a Tanquerayt, amely égette a szájüregét és a torkát. Elképzelte a finom sült ízét, amelyet Matthew készít el hamarosan. Elképzelte a férfi csókjainak sós aromáját, amint lélegzetük összekeveredik.
Várakozva fészkelődött a nyugágyon, azután végigfuttatta kezét a fürdőruhán.
Milyen jó, hogy olyan barátja van, akivel egy biztonsági kategóriába tartozik, aki ugyanazon a kiemelt tervezeten dolgozik, aki tud a pénzekről, amelyeket más tervek költségvetésétől vontak meg, hogy ne maradjon nyomuk! Egyetlen könyvelő sem szerezhet tudomást olyan rendkívül kényes dolgokról, mint a Fényes Üllő.
Nem kellett vigyáznia, mit mondjon az ágyban, amikor cseveghetnékje volt, mert míg ő az energiaügyi minisztériumot, addig Matthew Bradoukis dandártábornok a hadügyminisztériumot képviselte az új robbanófej kidolgozásában. Itt tehát, nincs ok aggodalomra. A tábornok tökéletesen illik hozzá... e pillanatban.
Nancy babaolajat kent meztelen lábára, karjára és vállára, beledörzsölte a nyakába... közben azt képzelte, hogy Matthew erős ujjai masszírozzák. Le kellett állítani magát, különben nem bírná kivárni, amíg a férfi megérkezik.
Megpróbálta elfoglalni magát a postával. Minden érdeklődés nélkül futotta át a hivatalos leveleket, reklámokat, egyéb érdektelenségeket – amíg a kezébe nem került egy expresszlevél, amelyet a bélyegző szerint Honoluluból küldtek, de nem volt rajta feladó.
– Lehet, hogy kétszemélyes ingyen-utat nyertem – mondta Nancy és föltépte a borítékot. Csalódására csupán egy kis üvegfiola került elő, benne finom, fekete hamu, meg egy papírlap. Az üzenetet szépen kalligrafált, éles, gondosan megformált betűkkel írta egy fegyelmezetten türelmes kéz.
EZ A TE RÉSZED A JÖVŐBŐL.
Nancy összevont szemöldökkel nézett a papírra. – Hát ez meg; mi akar lenni? – Kíváncsian a fény felé tartotta a fekete hamuval töltött fiolát és megrázta. – Netán beszéljem rá az embereket, hogy hagyják abba a dohányzást?
Utálkozva fölállt. Milyen silány humorérzéke van egyeseknek! Ha ez fenyegetés vagy vicc, nem jött be, mert ő egyszerűen nem érti, mit akarnak tőle. – Legközelebb részletesebben írj – mondta, a földre dobva a papírlapot.
Úgy döntött, nem rágja magát ilyesmin. A nap lejjebb ereszkedett, de a pára még sokáig megőrzi a melegét. Csak pocsékolja az úszásidőt.
A medence szélén felszikrázott és percegett a rovarcsalogató. Nancy nézte, hogyan szór a lámpa kékes szikrákat, amint elperzseli a vesztükbe rohanó bogarakat és moszkitókat.
– Kapd csak el! – vigyorgott. – Haha!
Azután szikrázni kezdett a többi rovarcsalogató is. Hangosan sercegtek, zizegtek, pattogtak. Fényük hevesen lüktetett. A szikrák lobogtak, mint megannyi apró villám.
– Mi van itt, júniusi rovarinvázió? – nézett körül Nancy. Csak a nagy bogarak okoznak ekkora sistergést. Bárcsak iparkodna Matthew, hogy mielőbb itt lehessen, hogy ő is lássa ezt a bolondságot.
Elektromos kék szikraesőt permetezve, egyszerre égett ki az összes rovarcsalogató. Mintha miniatűr bombák robbantak volna. Nancy undorodva felnyögött. Most aztán az értékes hétvége egy részét azzal kell tölteniük, hogy rendbe hozzák ezeket a szerkezeteket.
– A fenébe, mi történik itt? – Kezében még mindig ott volt a furcsa fiola. Lecsapta a poharát. Valahogy sikerült megúsznia, hogy ne törjön el és ne ömöljenek ki a jégkockák a veranda betonpadlójára. Védtelennek, gyámoltalannak érezte magát idekint, egy szál fekete fürdőruhában. Talán telefonálnia kellene...
Hangok hallatszottak minden oldalról. Valamilyen különös, ősi nyelven beszéltek, láthatatlanul örvénylettek a füle körül, de Nancy nem látott semmit.
Szikrázott, kisült a levegő, mintha a veranda minden tárgya villámhárító lenne. Kék-fehér ívek ugrottak át a székről az asztalra. – Segítség! – kiáltotta Nancy.
Futni kezdett, de megcsúszott és ösztönösen kinyújtotta a kezét, hogy megkapaszkodhasson. Ahogy a székhez ért, perzselő áramütés futott végig rajta.
Kinyitotta a száját, hogy sikítson, szikrák pattogtak fogtöméseiből. Hamvasszőke tincsei kígyókként ágaskodtak, ide-oda hajladoztak, dicsfényt fonva a feje köré.
A medence felé tántorgott, kétségbeesetten keresve menedéket. A bőre libabőrös volt, égett, sercegett az elektromosságtól. A hamvakkal teli fiolát beleejtette a vízbe.
Nyers fényözön árasztotta el. A sikoltás fölerősödött.
Kritikus tömeg.
Elnyelte a hirtelen mennydörgés.
A tűzvihar marta a szemét. A hő és a sugárzás robbanása egy villámlással hanyatt vágta a medencébe. Az elgőzölgő víz ködgomolyként tört az égnek.
Egy képtelen, kísérteties gombafelhő – ez volt az utolsó, amit Nancy Scheck látóidegei érzékeltek.

TIZENKILENC

A Scheck, rezidencia 
Kedd, 13:06 

A hulla olyan, mint a többi, gondolta Mulder. Összeégett, sistereg a maradványsugárzástól, megperzselt rovaréhoz hasonló görcsös tartásba merevedett, amitől Edward Munch híres fametszetére, a .Sikolyra kellett gondolni.
Mindazonáltal egy drága elővárosi otthon hátsó udvarán valahogy sokkal kísértetiesebb egy ilyen radioaktív robbanásban elégett holttest. A nagyvilági környezet – úszómedence, nyugágyak, kerti bútorok – sokkal hátborzongatóbbá tették a halált, mint az üvegkehellyé olvadt homok odakint az új-mexikói sivatagban.
Egy helyi rendőr útjukat állta, mikor a medence felé mentek, de Mulder fölvillantotta jelvényét és igazolványát.
– Szövetségiek vagyunk – mondta. – Én Mulder különleges ügynök vagyok, ő pedig Scully ügynök. Azért repültünk ide, hogy lássuk a színhelyet és megvizsgáljuk a holttestet.
A medence körül és a teraszon a gyilkossági osztály egyik detektívje vizsgálta a nyomokat, közben jegyzetelt. Zavartnak látszott. Mulder bemutatkozásának hallatán fölnézett.
– FBI? Na, idehívták a nagykutyákat. Mi hozta ide magukat?
– Vannak bizonyos háttérinformációink az esetről – válaszolta Scully. – Lehetséges, hogy ez a haláleset kapcsolatban van egy másik üggyel, amelyen dolgozunk. Az elmúlt héten két hasonló eset történt.
A nyomozó felrántotta a szemöldökét, azután fáradtan vállat vont.
– Bármit megteszek, amivel segíthetek maguknak. Munkát vesznek le a vállamról. Ez csakugyan fura eset. Még sohasem láttam hasonlót.
– Nem kérdés, hogy ez is a te különleges iratszekrényedbe kerül – súgta a társának Scully.
A sürgölődő technikusokat és nyomozókat kerülgetve, Scully körbeszaglászta a helyszínt. Elővett egy kis bicskát és kikanyarított egy jókora égett foltot a Scheck-ház vörösfenyő kerítéséből.
– Az égés nem hatolt valami mélyre – választotta le az elszenesedett külső kérget. – Mintha erős, de nagyon rövid ideig tartó hő érte volna.
Mulder megvizsgálta a kés nyomát. Azután észrevette a szétpattant rovarriasztókat a medence körül.
– Odanézz, mind tönkrement! – mondta. – Mintha valamilyen energia vetette volna szét őket. Ilyesmi nem történik mindennap.
– Ellenőrizhetjük a villamosműveknél, hogy volt-e valami energiahullámzás a halál becsült idejében – javasolta Scully.
Mulder bólintott. Csípőre tette a kezét és lassan megfordult, abban reménykedve, hogy beugrik valami magyarázat. Nem ugrott be.
– Okéé, Scully. Ez alkalommal nem egy nukleáris kutatóintézetben vagyunk vagy egy rakétalőtéren, hanem egy marylandi udvarban. Hogyan fogod ezt tudományosan megmagyarázni?
– Mulder – sóhajtott Scully –, én még abban se vagyok biztos, hogy te mivel próbálod magyarázni.
– Nem szükségszerűen a nagykönyv szerint – mondta a férfi. – Először meg kell tudnom, van-e bármi köze Nancy Schecknek Emil Gregoryhoz és Oscar McCarronhoz. Esetleg mindhármuknak a fegyverkísérletekhez. Vagy a Manhattan-tervhez. Bármi megtörténhet.
– Ez az asszony nem volt elég idős ahhoz, hogy belekeveredjen a Manhattan-tervbe a második világháború idején – mutatott rá Scully. – Bár az energiaügyi minisztériumban dolgozott, a nyilvántartás szerint fontos beosztásban. De hát, ez legjobb esetben is vékony fonál. Több tízezer ember dolgozik a minisztériumban.
– Majd meglátjuk – felelte Mulder.
A halottkém már eltüntette az összeégett holttestet egy fekete műanyag-zsákban. Mulder odament és intett neki, hogy húzza le a cipzárt, mert ismét meg akarja vizsgálni azt, ami Nancy Scheckből maradt.
– A legfurcsább dolog, amit valaha is láttam – mondta a halottkém. Tüsszentett, hangosan szipogott és valamit motyogott az allergiáról. – Még sohasem találkoztam ilyennel. Ez itt nem égett halott. El nem tudom képzelni, mi perzselhetett ilyen forrósággal. Át fogom nézni a könyveimet.
– Egy atombomba képes ilyesmire – válaszolta Mulder.
A halottkém idegesen kuncogott, azután ismét tüsszentett.
– Ja, az már igaz. Mindenki tart egy atombombát a hátsó kertjében. Jól jöhet az, ha az ember vitába keveredik a szomszédaival! Sajnos, egyetlen tanú sem jelentette, hogy gombafelhőt látott volna.
– Elismerem, hogy képtelenül hangzana – felelte Mulder –, ha egy hét óta nem ez lenne a harmadik azonos haláleset. Egy volt Kaliforniában, egy Új-Mexikóban és egy most itt.
– Maguk láttak már ilyet? – kapta föl a fejét a halottkém, majd megdörgölte kivörösödött szemét. – Mi az ördög okozza?
Mulder megrázta a fejét és engedte, hogy a köpcös ember visszacipzárazza a zsákot.
– Pillanatnyilag, uram éppen olyan zavarban vagyok, mint ön.
Egy tábornoki egyenruhába öltözött férfi állt a terasz üvegajtaja mögött és két rendőrrel beszélgetett, akik egyfolytában jegyzeteltek. A tábornok alacsony, széles vállú, kefefrizurás, fekete hajú, sötét bőrű ember volt. Rendkívül feldúltnak látszott. A jelenet rögtön fölkeltette Mulder érdeklődését.
– Kíváncsi lennék, ki az – mondta.
– Kihallgattam az egyik rendőrt – felelte Scully. – Azt hiszem, ő az, aki tegnap éjjel fölfedezte a testet.;
Mulder odasietett, buzgón fülelt, mit mond a tábornok és maga is föltett néhány kérdést.
– A betonfalak még forrók voltak, amikor ideértem – mondta a tábornok. – Nemrég történhetett az eset. A hátsó kerítés füstölt. A festék felhólyagosodott és a szag... – megcsóválta a fejét. – Az a szag! – Megfordult, a mellette álló Mulderre nézett, de mintha nem is látta volna. – Ide hallgassanak, én voltam már csatában, láttam sok balesetet, voltak köztük borzalmasak is... egy repülőgép-szerencsétlenség után még segítettem is felkutatni a holttesteket, így hát, találkoztam a halállal, tudom, milyen borzalmas tud lenni. De, hogy a saját hátsó udvarában...
Mulder végre el tudta olvasni a tábornok műanyag névtábláját.
– Bocsásson meg, Bradoukis tábornok. Ön együtt dolgozott Ms. Scheck-kel?
A tábornok láthatólag túl zaklatott volt ahhoz, hogy firtassa, milyen jogon kérdezősködik Mulder.
– Igen... együtt.
– És miért volt itt tegnap este?
A tábornok megmerevedett, összevonta a szemöldökét.
– Együtt akartunk vacsorázni. Rostonsültet. – Széles arca kissé elpirult. – Kapcsolatunk nem volt teljesen titkos, noha diszkrétek voltunk.
Mulder bólintott. Már értette, miért van ilyen rettenetesen lesújtva a tábornok.
– Még valamit, uram. Úgy tudom, Ms. Scheck elég fontos személy volt az energiaügyi minisztériumban, de nem vagyok biztos benne, melyik programon dolgozott. Meg tudná mondani nekem?
Bradoukis elfordította fekete szemét. A két rendőr nyugtalanul feszengett, mintha nem tudnák, elkergethetik-e az új nyomozót vagy hagyják az FBI ügynököt, hadd kérdezgessen.
– A mi... öö... Nancy munkája nem olyasmi, hogy érdemes lenne sokat beszélni róla.
Muldert végigborzongatta az izgalom. Itt az új nyom!
– Úgy érti, egyike volt a fekete programoknak? Nem hivatalosan finanszírozott tervezet?
– A sajtó hívja fekete programnak – vágott a szavába a tábornok. – Hivatalos neve nincs. Vannak dolgok, amiket néha muszáj nem a hagyományos úton intézni.
Mulder előrehajolt, mintha sólyom csapna le zsákmányára. Minden a következő kérdésen múlik.
– És Ms. Scheck munkája kapcsolatban volt egy tervezettel, aminek Fényes Üllőte neve?
A tábornok hátrahőkölt, mint egy megriadt kobra
– Nincs rá jogom, hogy erről beszéljek, különösen ilyen nem biztosított környezetben.
Mulder megértően mosorygott. – Nem is szükséges, tábornok úr. – Bradoukis reakciója elég volt válasznak. A koccanás, amit Mulder magában hallott, azt jelentette, hogy a kirakós darabjai összeértek. Még nem volt minden a helyén, de ez már valamennyire hasonlított a rendhez. Úgy vélte, az lesz a legjobb taktika, ha most békén hagyja a feldúlt férfit.
– Ez minden, tábornok úr. Bocsásson meg, hogy ilyen rossz időpontban zavartam. Felkereshetem irodáját a Pentagonban? Szeretném személyesen meglátogatni, hogy további kérdéseket tegyek föl.
Bradoukis minden lelkesedés nélkül bólintott, Mulder pedig odalépett a medencéhez és lenézett a felhólyagosodott, megfeketedett festékre, ami valaha égszínkékre változtatta a betonperemet. A víz fele elforrt a pillanatig tartó tüzes hőségtől, a maradék meleg volt és zavaros, összecsapzott hulladék barnállott a sarkokban.
Iszonytató tűzgolyó lehetett, mégsem gyújtotta föl Nancy Scheck otthonát, és nem is terjedt át a szomszéd udvarokra. Csaknem olyan volt, mintha irányították, szándékosan egy meghatározott övezetre összpontosították volna. A háztömbben sokan állították, hogy láttak egy rövid, fényes villanást, de nem érdekelte őket annyira, hogy utánanézzenek. Az emberek maguknak valók ilyen előkelő helyeken.
Mulder éles tekintete észrevette, hogy egy tárgy lebeg a fenék közelében, apró üvegfiola, amely úgy sodródott, mintha csak félig telt volna meg vízzel. Addig keresgélt, míg talált egy medencetisztítót, és leakasztotta a teraszajtó melletti kampóról. A hőkitörés meggörbítette a nyelét, de a háló meglepően használható állapotban maradt.
Odavitte a medence széléhez, mélyen belemerítette, addig forgatva, amíg sikerült befogni és kihalászni a sötét tárgyat. Víz csöpögött a tisztítóról.
– Találtam valamit – mondta. Fölemelte a kis fiolát, amely valamilyen fekete anyagot tartalmazott. Valamennyi, víz is beléfolyt, de csak pár csepp. A nyomozó és Scully odament, hogy megnézze. Mulder a hüvelyk- és mutatóujja között tartotta a fiolát, és a fény felé fordította. Nagyon különösnek látszott. Mulder úgy vélte, ami ennyire különös, az fontos lehet az eset szempontjából. Odaadta Scully-nak, aki átvette és fölrázta.
– Meg nem tudnám mondani, mi ez. Valamilyen fekete por, esetleg hamu, de hogyan került a medence fenekére? Gondólod,, hogy kapcsolatban van az asszony halálával?
– Csak egy mód van rá, hogy megtudjuk, Scully – mondta Mulder. A gyilkossági csoport szolgálatban levő nyomozójához fordult. – Nekünk átlagon felüli vizsgálóeszközeink vannak az FBI bűnügyi laboratóriumaiban. Szeretném, ha ezt magunkkal vihetnénk egy alapos elemzésre. Természetesen minden jelentésből küldünk önnek egy másolatot.
– Hát persze – felelte a nyomozó. – Legalább ennyivel kevesebb dolga legyen az embereinknek. – Megcsóválta a fejét. – Sohasem láttam ehhez fogható esetet. Azt hiszem, ez messze meghaladja a képességeimet. Tegyék meg nekem azt a szívességet, hogy nyomozzák ki. – Hátrasimította a haját. – A mindenit, ide nekem egy késelést, vagy autós lövöldözést, mint a régi szép időkben.

HÚSZ

Az FBI székháza, 
Washington 
Kedd, 15:10

Miután ilyen sokat volt terepen, Scully örült, hogy a változatosság kedvéért a saját laborjában dolgozhat, még ha ilyen nehéz ügyön is.
Élvezte a magányosságqjt és az ismerős környezetet. Tudta, hol találja a felszerelést. Tudta, kihez forduljon segítségért vagy tanácsért. Arra az esetre, ha elfogulatlan kívülállóra lett volna szüksége, annak igazolására, amit talált, ismert szakértőket, akiket nagyrabecsült.
Az FBI bűnügyi laboratóriuma ebben a műfajban a világ legbonyolultabb intézete. Hemzsegnek benne a bűnügyi tudományok legkülönösebb szakértői, akiknek bizarr érdeklődése vagy képességei időről időre kulcsszerepet játszottak különös és titokzatos ügyek megoldásában. Van egy nő, akinek veleszületett tehetsége van, hogy megszimatolja a cián keserűmandula illatát, amelyet a legtöbb ember nem érzékel; van egy férfi, aki épp azért, mert lelkes akvarista, felismerte egy rejtélyes méregben a közönséges akváriumi algaölő szert, miután minden más elemzési mód kudarcot vallott; megint egy másik férfi arra szakosodott, hogy a másolatok alapján azonosítsa a fénymásoló gépek típusait.
Számos X-aktás esetben Scully és Mulder minden más terepen dolgozó ügynöknél gyakrabban ért el az FBI bűnügyi laboratóriumában a képességek és a képzelet határáig.
A laborok útvesztőjének hálóját úgy tervezték, hogy megkönnyítsék az együttműködést az egységek között, amelyek közül mindnek megvolt a maga hatáskör és szakterülete: vegy- és méregtan, DNS-elemzés, tűzfegyverek és huzagolások, szálak és szőrök, robbanóanyagok, különleges fényképezés, videónagyítás, hazugságvizsgáló, rejtett ujjlenyomatok, anyagvizsgálat és még ennél is rejtelmesebb témák. Az irodánál töltött annyi év után Scully még mindig nem értette meg az egységek valódi szervezetét. Viszont azt tudta, hogy hol találja, amire szüksége van.
Belépett Berlina Lu Kwok laboratóriumába, a biológiai elemzőlabor előterébe, ahol a mintákat alávetették az első, futólagos vizsgálatoknak, mielőtt továbbküldték más, sokkal különlegesebb elemzésekre. Ahogy átlépte a küszöböt, még a szokásosnál is sokkal förtelmesebb bűz támadta meg az orrát. A testes ázsiai laborvezető pocsék hangulatban volt.
– Scully ügynök! – harsogta Lu Kwok, olyan dobhártyarepesztő hangon, mintha Scully lenne felelős a szagért. – Hát túl sok az, amit kérek? Hát nincsen világos és egyértelmű eljárási mód az anyagminták beküldésére? Hát nem könnyebb valamit helyesen csinálni, mint helytelenül?
Scully zavartan próbálta eldugni a tasakot a fekete anyaggal, amit Mulder mentett ki Nancy Scheck udvari medencéjéből.
– Úgy gondoltam, személyesen töltöm ki az űrlapot...
De az utálkozva szimatoló laborvezető úgy határozott, hogy befejezi a kioktatást.
– Az FBI-nak minden joga megvan elvárni, hogy a helyi bűnüldöző szervek legalább kísérletet tegyenek egy egyszerű eljárás betartására, nincs igazam? Az csak megkönnyítené mindannyiónk dolgát, nem igaz?
Egy régi feljegyzést szorongatott patkót hajlító öklében, azzal hadonászott, majd választ nem is várva, olvasni kezdte:
– Minden tárgyi bizonyítékot az FBI Bizonyíték-ellenőrző központjának kell címezni. Lövedékeket az UPS postaszervezettel, ajánlott küldeményként kell föladni vagy különfutárral küldeni. Emberi szerveket szárazjég közé csomagolva, műanyag vagy üvegtartályban, ugyancsak az UPS útján magánpostával vagy különleges küldeményként továbbítani. – Berlina a feljegyzéssel legyezve próbálta oszlatni a bűzt.
– Erre valami dél-dakotai Kukutyin-ból ideküldik nekem egy áldozat máját méregvizsgálatra. Cipzáras műanyag zacskóban, címzés kézzel, leukoplasztra, még az éjszakai szállítást sem fizették ki! – Fölhorkant. – Gazdasági ésszerűség! – Elhajította a följegyzést, amely a padlóra vitorlázott. – Hetekbe telik, amíg megszabadulok ettől a bűztől, és valószínűleg a szövetről sem fogunk sokat megtudni.
Scully nyelt egyet, remélve, hogy a tiráda véget ér.
– Amennyiben a megfelelő eljárással átadok egy anyagmintát, akkor kérhetek egy szívességet?
Berlina Lu Kwok bőszülten nézett rá keskeny, mandulaszemével. Végül mennydörgő hangon elnevette magát.
– Elnézést, Scully ügynök. Hát persze. Ez a maga energiaügyi osztályvezetőjének a gyilkossági ügye? Nekünk azt mondták, sürgős.
Scully bólintott és odaadta az anyag-mintát, egy jegyzettel együtt, amelyre Mulder odafirkantotta gyanúját az anyag mibenlétét illetően. Lu Kwok átfutotta.
– Érdekes – mondta. – Mulder ügynök gyanújának gyorsan utánanézhetünk. De, ha téved, akkor hetekbe telhet, amíg azonosítjuk az anyagot.
– Tegye meg, amit lehet! – kérte Scully. – És köszönöm. Mellesleg, két boncolásom is lesz.
– Jó magának – sóhajtotta az ázsiai nő, a porszerű anyagmintát fürkészve. Még mindig a bűzről motyogott valamit, majd megfordult és visszament az eszközeihez.
Mocskos, kimerítő délután volt.
Scully felboncolta Nancy Schecket és Oscar McCarront, az öreg gazdálkodót, akit a Fehér Homok lőtér segítőkész személyzetete szállíttatott el becsomagolva, és Scully reményei szerint, a megfelelő eljárással. Gyanította, hogy egyszerűen meg akartak szabadulni az ügytől, és át akarták passzolni hozzá.
És most, miután három áldozatot is megvizsgált, akik láthatólag mind ugyanolyan lehetetlen módon haltak meg, fogalma sem volt róla, miféle halálos fegyver olthatta ki életüket.
Könnyű volt „rendkívüli mértékű, hirtelen és erőszakos hő- és radioaktív hatás"-ban keresni a halál okát, de ez még nem magyarázza meg ennek az energiának a forrását. Ez valami újfajta halálsugár vagy öklömnyi atombomba?
Scully gimnazista kora óta ismerte annyira az atomrobbanás fizikáját, hogy tudja, egy atombomba nem gyömöszölhető bele egy kis csomagba, vagy mondjuk egy kézigránátba. A kritikus tömeg, az indítótöltet, az árnyékolás megkövetel bizonyos méretű burkolatot, amely után törmelék szokott maradni. Viszont ilyet nem találtak a három közül egy esetben sem. Az egyetlen tárgyi bizonyítéka egy fiola különös, fekete hamu, amit Mulder halászott ki Nancy Scheck úszómedencéjéből.
Rábízta a boncterem takarítását és a két megégett hullát az FBI személyzetére. Ő maga bement a kisebbik laboratóriumába, hogy elemezzen egy másik hamuadagot. Hosszú, keskeny pengéjű szikével szétnyomkodta a zsíros porféleséget egy csírátlanított acéltálcán, olyan vékony rétegben, hogy megvizsgálhassa. Elővett egy lupét és tüzetesen szemügyre vette az anyagot.
Üres mikrokazettát tett a magnójába és megnyomta a „felvétel" gbmbot. A hangra induló szerkezet csak akkor vett, amikor ő is beszélt. Bemondta az ügy számát, az anyagminta számát, azután elkezdte rögtönzött jelentését.
– A fekete anyag, amelyet Scheck asszony uszodájában találtunk, finom és pelyhes, részben szemcsés. Két különböző összetevőből áll. Nagy része puha, hamuszerű; valamilyen szerves anyag maradványának tűnik. Mostanra nagyjából megszáradt, noha azt hiszem, elszennyeződhetett a medence vizébe kevert klórtól és egyéb vegyi anyagoktól. Ezeket a szennyeződéseket majd kiküszöbölhetjük a végső elemzésnél.
– A keverék második összetevője porszerű és... – Különválasztott pár porszemet a szike hegyével, és az egyiket megnyomta. A szemcse pattant és nekiugrott a fémtálca peremének. – Kemény és kristályos, mint valami kőzet vagy... homok. Igen, sötét homokra emlékeztet.
Kimert egy parányi fekete kupacot a szike pengéjével, egy tiszta tárgylemezre tette, azután sztereomikroszkópja lencséje alá tolta. Az okulárlencsék fölé hajolt, elforgatta a beállítócsavart, előbb gyenge, azután erősebb nagyítás mellett vizsgálta az anyagot, polárszűrőt tett be, megpiszkálta a szike hegyével, hogy még egyenletesebben oszoljanak el a parányi morzsák.
– Igen, ez bizony homoknak tűnik – súgta magának a szája sarkából, remélve, hogy a mikrokazetta fölveszi szavait. Összeráncolta a szemöldökét. – Lehetséges, hogy a hamut valamelyik tengerpartról szedték fel és véletlenül homok keveredett hozzá. Ez azonban csak feltevés. – Mindkét összetevővelkapcsolatban meg kellett várnia Berlina Lu Kwok vegyvizsgálatának eredményét.
Hirtelen ötlettel, de máris félve a választól, odament egy műszerszekrényhez és elővett egy ritkán használt készüléket, amelyet aznap délután kért el a boncoláshoz: egy kis alfaszámlálót, egy finom sugárzásmérőt, amely a háttérsugárzás szintje alatt is képes volt érzékelni a maradványsugárzást.
Beállította az alfaszámlálő érzékeny végét, az ezüstös, négyszögletű fóliacellákat ide-oda mozgatta a fémtálcára helyezett fekete hamuval elegy homok fölött. Az érzékelő kimenetelét hozzákapcsolta a saját számítógépéhez és beindította a bonyolult alfaszámláló programot, hogy követhesse a nukleáris színképet. Tekintve a körülményeket, nem volt meglepve, amikor maradványsugárzást talált a mintában. Szerencsére az anyag olyan kevés volt, hogy a dózis nem árthatott neki. A színkép szokatlan eredetről árulkodott, olyasvalamiről, ami nagy energiájú robbanásból származik.
A program elvégezte a munka oroszlánrészét. Összehasonlította a nukleáris színképet az adatbázisában tárolt ezer másikkal, hogy találjon egyet, amelyik illik hozzá.
Kopogtattak. Berlina Lu Kwok jött, egy papírokkal tömött irattartóval.
– Itt vannak az eredmények. Csak magának, Scully ügynök.
– Máris? – lepődött meg Scully.
– Miért, azt várta, hogy szárazjég közé csomagolom és az UPS-szel küldöm el? – nevetett Lu Kwok. – Csupán egy kis friss levegőt akartam szívni a laboratóriumomon kívül. – Scully hálásan vette át az irattartót, de, mielőtt bármit mondhatott volna, az ázsiai asszony sarkon fordult és visszamasírozott a folyosóra.
Belenézett az irattartóba, azután leült a számítógép mellé, hogy megvárja a pásztázás eredményét. Meglepetésére a számítógép máris megtalálta az anyaghoz illő színképet. Mielőtt kinyitotta volna Berlina Lu Kwok jelentését a biológiai elemzésről, megnézte a nukleáris színképelemzés eredményét.
Meglehetősen nagy volt a hibaszázalék, de az egyedülálló felezési időből és az anyag szokatlan nukleáris keresztmetszetéből ítélve, ez a fekete üledék negyven-ötven évvel ezelőtt nagy energiájú ionizáló sugárzásnak volt kitéve.
Scully mélységes zavarral nyelt egyet. Kelletlenül kinyitotta a biológiai elemzést, mivel máris gyanította, mit talál benne. Ha Lu Kwok ilyen gyorsan azonosította az anyagot, annak egyetlen lehetséges magyarázata van, mégpedig az, hogy Mulder gyanúja helyesnek bizonyult.
Átfutotta a tartalomjegyzéket, és a végére lapozott, mivel pillanatnyilag csak a végső eredmény érdekelte. A gyomra összeszorult.
A fekete porszerűség csakugyan emberi hamu volt: szemcsés fekete homokkal keveredett, csaknem tökéletesen elégett emberi hamu, amely valamikor negyven éve magas sugárzást szenvedett el.
Negyvenéves emberi hamu, egy másik, atomvillámtól sújtott áldozat halálának színhelyéről.
Homok.
Hamu.
Sugárzás.
Scully visszaült a székére és ujjaival dobolt az irattartón. Azután fölvette a telefonkagylót. Nem bírta tovább magában tartani.
Muldernek tetszeni fog a dolog.

HUSZONEGY

Kamida Importőr Vállalat 
Kedd, 12:03

Miriel Bremen elbátortalanodva liftezett föl a honolului üzletközpont felhőkarcolójának felső emeleteire. Odakint patakzott a napfényes tengerparton a forgalom, a kiugró Diamond Head tömören őrködött a hullámok és a napfürdőzők fölött. Odabent a Kamida irodaépületében Miriel úgy érezte, mintha egy másik világba érkezett volna.
Nem érdekelte a balzsamos levegő, a gyönyörű óceán, a krumplicsíraszerű amerikaiakkal zsúfolt strandok, a hemzsegő japán turisták, akik le se feküdtek éjszaka, csakhogy vásárolhas sanak. A hír, amit Kamidának hozott, túl szomorú volt ahhoz, hogy léha va-kációs gondolatokkal foglalkozzék.
Megvárta, amíg a titkárnő bejelenti. Ide-oda járkált a várakozóhelyiségben, még ahhoz is feldúltan, hogy beleolvasson az alacsony asztalokon szétszórt színes, vacak magazinokba.
Miriel évek óta ismerte Ryan Kamidat. Rögtön az ő pálfordulása után találkoztak, amikor a nő otthagyta a kutatást és szenvedélyes harcot indított az atomfegyverek ellen. Kamida, a különc mecénás, névtelenül támogatta Mirielék mozgalmát sikeres importüzletének hasznából. Egyéves létezése folyamán a „Le a nukleáris tébollyal!" csoportja Kamidának köszönhette anyagi függetlenségét.
Első találkozásukkor Miriel rádöbbent, hogy szinte már kísérteties, milyen sok kérdésben egyetért a forradásos arcú, vak emberrel. De még így is megborzongatta Kamida látványa. Nem nagyon értette, hogyan veheti ennyire félvállról tragikus sorsát az importőr, ám a férfi különös kisugárzása elsöpörte az ehhez hasonló gondolatokat.
Mint a Teller Nukleáris Kutatóközpont köztiszteletben álló kutatója, Miriel Bremen megszokta, hogy fontos emberekkel találkozzék. Megállta a helyét bármilyen társalgásban. De, amikor megismerte a hatalmas, bőkezű, energikus Ryan Kamidat, megfogadta, hogy nem zaklatja kérésekkel jótevőjét, kivéve, ha vészhelyzet állna elő.
A mostani körülmények indokolttá tették a látogatást.
Hónapokkal korábban Kamida azt mondta, előkészületeket kell tenni, terveket kell kidolgozni előre nem látott helyzetekre. Kétségbeesett lépésekről beszélt, mintha előre látta volna a jövőt. Mirielnek nem volt ínyére a gondolat, hogy megint Kamidához kell folyamodnia, ám nem volt\más választása.
A titkárnő nyomában előjött a hátsó irodából Ryan Kamida. Leheletnyire érintette csak meg a vállát, annyit ismerve el, hogy szüksége van a vezetésére. Szeme tejfehér volt, akár a félig főtt tojás, az arca forradásoktól szabdalt, mint egy nagyon büszke ember portréja, amelyet egy fuser szobrász bárdolt össze.
Kamida félrehajtotta a fejét, mintha a pipereszappan gyönge illatából vagy a lélegzés neszéből megérezhetné a nő jelenlétét. Miriel azon tűnődött, vannak-e mecénásának még más képességei azokon kívül, amelyeket elárult?
– Mr. Kamida! – állt föl. – Nagyon örülök Ryan, hogy bejelentés nélkül fogad.
Kamida a hang felé lépett és elengedte a recepciósnő vállát, aki magától értetődő mozdulattal félrehúzódott, mint akit elbocsátottak. Éppen odaért a pulthoz, amikor megcsörrent a telefon.
– Miriel Bremen? Micsoda kellemes meglepetés. Igazán kedves, hogy eljön ide a szigetekre, csakhogy engem láthasson. Éppen ebédelni készülök az üvegházamban. Velem tart?
– Igen – válaszolta a nő. – Bizonyos dolgokat meg kell beszélnünk.
– Sajnálattal hallom – felelte Kamida. – Vagy örüljek neki?
– Nem. Sajnálja! – válaszolta Bremen. – Nagyon sajnálja!
– Shiela – fordult Kami da a recepciósnőhöz – kérem, rendeljen egy finom ebédet két személyre az üvegházba! Egy kis megbeszélnivalónk volna Ms. Bremennel.
Az épület legfelső szintjén egy hatalmas szobát átalakítottak buja, trópusi erdővé. Tetőablakok gyűjtötték össze a napfényt, egy egész fal síküvegből készült. Párásítóberendezések tartották nyirkosán és melegen a növény-, korhadék- és tápoldatszagú levegőt. Páfrányok és virágok burján-zottak minden rendet nélkülöző vad összevisszaságban. Nem ültették őket cserépbe, ugyanúgy nőttek, mint a magányos csendes-óceáni szigetek sűrű esőerdeiben. Madarak cikáztak a lombok között.
Ryan Kamida vezető nélkül ment a növények közti ösvényeken. Két kezét maga elé tartotta, mint egy áldást osztó lelkész, így keresett utat magának a rengetegben. Időnként előrehajolt, hogy megszagoljon egy-egy nyíló virágot és lehunyt szemmel szívta be illatukat.
Mellette esőpárát permetezett egy ködgenerátor. A vak kinyújtotta a kezét és megérintette. A hűvös cseppek csillogó hártyával vonták be roncsolt, eldurvult bőrét.
– Ez itt az én helyem, Miriel – mondta. – Egy különleges hely, ahol élvezhetem a növekvő levelek neszét, beszívhatom a friss föld és a nyíló virágok illatát. Szerény véleményem szerint ez igen figyelemre méltó élmény. Szinte elszomorodom, ha arra gondolok, milyen bőségben nyitnak ablakot önöknek a többi érzékük, így meg vannak fosztva ettől a teljes és sűrített érzékeléstől.
Noha nem látott, Kamida vezette oda a nőt a sűrű lombok között rejlő kis asztalhoz. Előhúzott egy díszes fémszéket, megvárta, amíg Miriel leül, azután közelebb tolta az üveglapos kerek asztalhoz, amely épp akkora volt, hogy ketten megebédelhessenek mellette a dzsungelparadicsom magányában.
– Attól tartok, rossz hírt hoztam, Ryan – tört ki Miriel, mielőtt a férfi leülhetett volna.
Kamida a másik székhez tapogatózott, leült és szorosan odahúzta székét az asztalhoz. Mielőtt a nő folytathatta volna, besietett a Kamida vállalat egyik alkalmazottja, aki két nagy adag salátát hozott meg egy tálcára való felszeletelt, friss ananászt, papayát és mangót. Miriel elhallgatott és az importőrre szögezett szemmel várta, hogy az alkalmazott távozzék.
Ryan Kamida előnyére fordította fogyatékosságát, gondolta a nő. Mintha csak az angyalok vigyáznának rá. Arany keze van az üzlethez, egzotikus tárgyakat importáló cégét dúsgazdag vállalattá fejlesztette.
Noha első alkalommal véletlenül futottak össze Nagaszakiban, Miriel bizonytalanul gyanította, hogy a férfi rendezte meg találkozásukat, és az események még most is pontosan az ő szándékai szerint zajlanak.
Összeborzongott és rágörnyedt a salátájára.
Amikor hátat fordított mentorának, Emil Gregorynak, Miriel úgy tekintett Kamidára, mint új támogatójára, valakire, aki osztozik szenvedélyes hitében. Ryan Kamida rengeteget tudott az atomkísérletekről, az egész hadiiparról. Elmondhatta neki az aljas fegyvertervezők baljós terveit, amelyekről fénymásolatokból szerzett tudomást. Ezeket a dokumentumokat vele rokonszenvező, de a Teller Intézetben maradt munkatársai adták Miriel-nek.
Miriel mindent elmondott Kamidá-nak, nyugodt lélekkel elárulta neki a titkos értesüléseket. Megesküdött, hogy az ügynek szenteli életét; most egy magasabb rendű hívásnak engedelmeskedett, nem a katonai-ipari komplexum rendelkezéseinek (amely végül is a bajok első számú oka volt). Tudta, helyesen cselekszik.
Most itt az, idő, amikor tevékenységük a csúcs felé közeledik. Ha egyhamar nem tudják megállítani a Fényes Üllőt, akkor egyszerűen csak port hintettek mindazoknak a szemébe, akik hittek bennük.
Kamida ette a salátát és várta, hogy Miriel folytassa. Zord tartózkodásából ítélve, gyanítani lehetett, hogy már sejti, mit fog neki mondani a nő.
– Minden próbálkozásom kudarcot vallott – mondta Miriel a zöldséget csipegetve, majd beledöfte villáját egy ananászdarabkába. – A kormányt, ha egyszer valamit elhatároz és beindul, sem ön, sem én nem állíthatjuk meg.
– Ez azt jelenti, hogy senki sem hallotta meg a szavunkat?
– Ó, meghallották – mondta Miriel. – Csak nem törődnek vele jobban, mintha egy szúnyog döngicsélne a fülük mellett.
A vak ember sóhajtott, forradásos arca elkomorodott. Miriel folytatta. Fölemelte a hangját, előrehajolt, noha Kamida éneikül is tökéletesen hallotta.
– A Fényes Üllőt ki fogják próbálni dr. Gregory nélkül is. Valahol a Marshall-szigeteken, egy elhagyott atollon.
– Persze – húzta ki magát Ryan Kamida. – Az Enika-atollon. Ott fog lezajlani.
– Honnan tudja? – kérdezte a nő.
– Hol másutt történhetne? – Kamida szinte ordított. Heves mozdulattal félrelökte salátás tányérját, amely leesett az asztalról és széttört az üvegház földjén. Akkorát szólt, mint egy mennydörgés, de a férfi ügyet sem vetett rá. Tejszínű szemét Miriel Bremenre szögezte.
– Legszörnyűbb lidércnyomásaink válnak valóra – mondta.

HUSZONKETTŐ

Kamida rezidencia 
Waikiki, Oahu 
Kedd, 23:17

Vak embernek nincs szüksége fényre. Ryan Kamida magányosan ült tágas házának elsötétített nappalijában, ahol csak a nyugodt óceánról visszaverődő holdfény, és az importőr háta mögötti, üvegezett kandalló meleg izzása világított.
Ahogy hűvösödött az este, tüzet rakott, gondosan fölmáglyázta az illatos cédrus és fenyőhasábokat, amelyekből kellemes aromájú füst fejlődik égés közben. Kamida szerette ezt az illatot, a sugárzó hő bársonyos érintését. Hallgatta a reccsenéseket, pattogásokat, amint a lángok felemésztették a fát. Úgy hangzott, mint a... suttogás.
Kinyitotta a veranda üvegajtaját, hogy beengedje az óceáni szellőt. A távolban bukóhullámok morajlottak puhán, a parti országúton szakadatlanul zsongott a forgalom. A világ minden időzónájából Oahuba érkező turisták sohasem aludtak, hanem fáradhatatlanul vásároltak, ettek és kószáltak.
Kamida hátradőlt a székében, forradásos keze megmarkolta a durva vászonnal bevont karfát. Várakozott. A kárpitozás tökéletesen alkalmazkodott az alakjához. A teste formálta így, hosszú évek éjszakai szertartásai során.
Hamarosan jönnek a hangok. Egyszerre félt tőlük és várta őket. Ez alkalommal azonban erősebb, szinte vészjósló volt a félelem. A helyzet megváltozott. Romlott. Tudta ezt, és tudták a szellemek is. Borzongás futott végig a gerincén. Balra fordította a fejét, a kandalló felé, hogy érezze az arcát legyező meleget.
Fényes Üllő. Enika-atoll.
Miriel Bremen nem is sejthette, mennyire kétségbe van esve Kamida. Csak ő másképp mutatta ki. De a körülmények ellenére sem tölthette a nővel az estét. Kötelezettségei voltak – a kísértetek iránt.
A szellemhangok részt követeltek az idejéből, és neki nem volt más választása, mint engedelmeskedni. Nem panaszkodhatott. Ryan Kamida élt, ők pedig nem. Odakint az óceán hömpölygette hullámait. Mintha kavicsok gurulnának egy acélhengerben.
A széke melletti asztalon, a keze ügyében tartotta zsírkőből faragott szobrocskái gyűjteményét. Szerette fölvenni az apró tárgyakat, érzékeny ujjbegyeivel kutatta ki a faragás részleteit. Keze sebzett volt, de az elméje éles. Lenyűgözték a delfinek, elefántok, sárkányok, ősi istenek rafinált és parányi alakjai.
A domboldalra nyíló teraszon át hallotta, hogy eltompul a hullámok susogása. Kamida érezte, hogy feszültség keletkezik a szobában, a levegő feltöltődik elektromossággal. Szorosabban markolta a szobrocskát, amely Pelét, a szigeti mitológia tűzistennőjét ábrázolta.
És most, régi, de soha nem feledett anyanyelvén felzöngicséltek fülében a hangok. A kísértetek körülötte tolongtak.
Kamida sohasem látta a kísérteties jelenéseket, de azok árnyékot vetettek agyára, és érzékei, az elperzselt látóideget megkerülve, tolmácsolták a szellemek visszhangjait. Tudta, hogy arcukra ráfagyott annak a pillanatnak a sikolya, amikor minden sejtjüket gyehennává változtatta az atomrobbanás. Nem láthatta, milyen nyers, fehér izzásban fürdik az arca, amikor a kísértetek ott örvénylenek előtte, hidegen égő fénnyel töltve meg otthonát.
De a jelenések nem bántották őt. Ezek a szellemek nem azért voltak itt, hogy pusztítsanak. Legalábbis ma este. Teljesen más céljuk volt; fölhasználták Ryan Kamidát, népük utolsó ír-magját.
Egyenként váltak ki az izzó, örvénylő felhőből az arcok, odalebegtek a vak elé, megmondták a nevüket, elmesélték, kik voltak, meséltek életükről, győzelmeikről, veszteségeikröl, ellopott álmaikról.
Népének életét durván kioltották, ám a kísértetek újraéltek minden percet, rákényszerítették Kamidat, hogy tanújuk legyen. Nekik emlékezett.
Noha az Enika-atollon sohasem volt sűrű a lakosság, úgy látszott, sohasem fogy el a követelődző szellemek sora, akik arra kényszerítik, hogy végiggondolja életüket, nevüket, egyiket a másik után... ahogy tették az elmúlt negyven év minden éjszakáján.
Ryan Kamida ült a székében, tehetetlenül, az apró Pelét markolva. Hallgatta őket, nem volt más választása.

HUSZONHÁROM

A Pentagon, 
Arlington, Virginia 
Szerda, 10:09

Mulder, gyanúját követve, elment a Pentagonba, hogy meglátogassa Nancy Scheck „barátját", Matthew Bra-doukis dandártábornokot.
Attól tartott, ugyancsak tépnie kell a száját, ha ki akar csikarni egy rövid találkozót a tábornoktól, aki azóta már kiheverhette a megrázkódtatást. Gyakran tapasztalta, hogy az emberek kerülik, mert hajlamos volt^ kényelmetlen kérdéseket feltenni. Úgy sejtette, Bradoukisnak is lesz valami kényelmes konferenciája vagy egyéb elfoglaltsága, ami miatt szobán kívül lesz.
Meglepetésére azonban a tábornok titkára röviden beleszólt a mikrofonjába, azután intett Muldernek, hogy menjen be Matthew Bradoukis tágas irodájába.
A dandártábornok fölállt a székéből és odanyújtotta sonkamancsát. Széles, sötét arcából, mintha elszivárgóit volna az önbizalom, márpedig ezt a tulajdonságot kevés tábornok nélkülözheti. Úgy szorította össze vastag száját, mintha idegességét szeretné elfojtani.
– Vártam, Mulder ügynök. – Karikás, vörös szeméből ítélve Bradoukis nem sokat alhatott mostanában.
– szintén szólva, attól tartottam, hogy nem hajlandó fogadni, tábornok úr – mondta Mulder. – Vannak emberek, akik nem akarják, hogy bepillanthassak ennek a nyomozásnak bizonyos zugaiba.
– ppen ellenkezőleg. – Bradoukis hátradőlt, összekulcsolta a két kezét és az asztal deszkáját bámulta, mielőtt fölnézett volna Mulderre. – Lehet, hogy nem hiszi el, de számítottam az érkezésére – éspedig, személyesen magára. Tegnap felbosszantott, hogy ott van és mindenféle zavarba ejtő dolgot kérdezget. Nem értettem, mi az ördögöt kereshet egy FBI-os Nancy házában. Azután utánanéztem magának az irodában, ahol megvannak a forrásaim, hallottam, milyen híre van, elolvastam néhány nyomozásának az összegzését. Még Skinner igazgatóhelyettessel is találkoztam. Egész rendes ember. Igen dicsérően, noha tartózkodóan beszélt önről.
Mulder meg volt lepve. Számos alkalommal összezörrent az igazgatóhelyettessel, mivel Mulder ragaszkodott egzotikus magyarázataihoz, amelyeket Skinner hallani sem akart. Nem tudta volna megmondani, melyik oldalon áll Skinner.
– Ha ismeri a híremet, uram, akkor kétszeresen meglep, hogy hajlandó találkozni velem. Azt gondoltam, elijeszti az anyagom.
Bradoukis erősebben kulcsolta össze a kezét, mintha egyszerre akarná megropogtatni minden ízületét. Nagyon gondterhefl-volt az arca.
– Mulder ügynök, mindketten tudjuk, hogy itt valami rendkívüli dolog történik. Ezt ne tekintse hivatalos véleménynek, de azt hiszem, az ön... képessége, hogy elfogadjon bizonyos dolgokat, amelyeket mások nevetségesnek találhatnak, nagy előnyt jelent ebben a nyomozásban.
Mulder nyomban fölfigyelt.
– Tudatában van annak, hogy két másik holttestet is találtak, akiket szemmel láthatólag azonos módon öltek meg? Egyikük egy fegyvertervező a Teller Intézetből. A másik egy öreg gazdálkodó a Fehér Homok rakétalőtérről, amely a Trinity atomkísérlet színhelyének közelében van. A holttestük nagyon hasonlított Nancy Scheckére.
A tábornok kihúzott egy oldalfiókot, elővett egy irattartót, és odalökte Mulder elé.
– És volt még két további áldozat, akikről maguk még nem is tudhatnak. A kaliforniai tengerpart középső szakaszán levő Vandenberg Légitámaszpont két rakétása.
Mulder meglepetten nyitotta ki a dossziét. Csillogó fényképeket talált benne, iszonytatóan összeégett halottak, már ismerős részleteivel. Látta a falakon a műszerpultokat, az ómódi gombokat és oszcilloszkópokat. A műanyag kilincsek megfeketedtek és összeolvadtak. Valami szűk, zárt fülkefélének tűnt a hely, ahol a gyilkos robbanás bekövetkezett.
– Hol történt ez? – kérdezte. 
– Mélyen a föld alatt, egy rejtett Minuteman-II indítóbunkerben. Ezek a lehető legbiztonságosabb bunkerek, mivel olyan mélyre telepítették őket, hogy még egy atomtámadást is képesek túlélni. Akár a közvetlen támadásnak is ellenállnak. Csak ez a két ember volt lent. Biztonsági okokból senki más nem tartózkodhat ott. Kimerítő jelentésünk van. A liftet nem használták. – Megkocogtatta a hátborzongató képeket. – Mégis... valami bement és elpusztította őket. – Hátradőlt a székében és hagyta, hogy Mulder kényelmesen tanulmányozza a fényképeket. – Tudom, a nyomozás jelenlegi szakaszának egyik munkahipotézise szerint, dr. Gregory laboratóriumában valami új fegyver robbant fel, amelyet a Teller Nukleáris Kutatóintézetben fejlesztettek ki, és egy ugyanilyen lépett működésben a Fehér Homok rakétalőtéren. Csakhogy ez a magyarázat csődöt mond a rakétakilövő bunker két fiatal tisztjének vagy – megállt és nyelt egyet, hogy folytatni tudja – vagy Nancy otthonának esetében.
Mulder arra gondolt, hogy Scully most biztos előjönne valami erőltetett tudományos magyarázattal, csakhogy meggyőzze magát az ésszerű magyarázat létezéséről. Bradoukis tábornok folytatta.
– Higgye el nekem, amit mondok, Mulder ügynök. A hadügyminisztérium legmagasabb köreiben dolgozom. Számos olyan láthatatlan programot vezetek, amilyeneket tegnap emlegetett. A legnagyobb bizonyossággál állíthatom, hogy jelenleg nem dolgozunk semmilyen hasonló tervezeten, nem is áll kifejlesztés alatt.
– Akkor hát, semmi köze sincs a Fényes Üllőhöz? – tapogatózott vaktában Mulder.
– Olyan értelemben nincs, ahogy gondolja – válaszolta a tábornok, azttán nagy levegőt vett. – Ó, nem kérne egy kávét, Mulder ügynök? Rögtön elküldethetek érte. Óhajt talán süteményt?
De Mulder nem engedte, hogy eltérítsék.
– Miért mondta, hogy „olyan értelemben nincs, ahogy gondolja"? Milyen kapcsolatban vannak ezek az események a Fényes Üllővel? Ez valami mellékhatás?
A tábornok sóhajtott.
– Nancy Scheck ellenőrizte az energiaügyi minisztérium megbízásából az egész Fényes Üllő-tervet és dr. Gregory vezette a kutatásokat. A prototípus kipróbálása egy kis atollon történik, a Marshall-szigeteken, az elkövetkező néhány napban.
Mulder bólintott. Már eddig is tudta, vagy legalábbis sejtette a magyarázatot.
– A Marshall-szigeteken – ismételte meg Bradoukis. – Ezt jól jegyezze meg, mert fontos.
– Hogyhogy? – kérdezte Mulder.
– Közvetlenül azelőtt, hogy a két rakétást megölték volna – magyarázta a tábornok ugyancsak nyomatékosan –, egy célratartási rutingyakorlatot rendeztek. Amióta az Államok és Oroszország nem ellenségek többé, még gyakorlat köztien sem engedélyezzük, hogy rájuk irányítsák a Minutemaneket. – Vállat vont. – Diplomáciai kényszer. Gyakorlatoknál találomra adják meg a koordinátákat a Föld valamelyik pontján.
– És, hogy jön ez ide? – kérdezte Mulder.
– Az aznapi gyakorlaton – bökött rá a tábornok – a rakétájukat a Marshall-szigetek egyik apró kis atolljára irányították – pontosan ugyanarra, ahová a Fényes Üllőt is tervezik.
– Mit akar ezzel mondani?
– Ezt magára bízom, Mulder ügynök. Az a híre, hogy élénk a fantáziája. Maga elképzelhet olyan lehetőségeket, amelyeket én nem terjeszthetek a feletteseim elé, mert kinevetnének.
Mulder elkomorodva nézte a szörnyű képeket.
– Még valami – folytatta Bradoukis. – Az atollnak – a neve Enika – megvan a maga története. Az ötvenes években már felrobbantottak itt egy hidrogénbombát – Fűrészfog volt a próba neve –, de ezt ugyan nem fogja megtalálni egyetlen följegyzésben sem. Valamivel azután történt, hogy óriási erőbedobással elköltöztettük Bikiniről az őslakókat. Ebben az esetben a tudósok és a katonák siettek, és a szigetet nem fésülték át kellő alapossággal. Bizonyos jelek arra utalnak, hogy egy egész bennszülött törzset megsemmisítettek.
– Istenem! – suttogta Mulder. Olyan émelygő iszonyat fogta el, hogy semmi mást nem tudott mondani. A tábornok várt. Végre Mulder meg bírt szólalni. – És azt gondolja, hogy ez... ez a tragédia, amely negyven éve történt az atollon, valamilyen kapcsolatban van ezekkel a mostani megmagyarázhatatlan halálesetekkel?
Hirtelen eszébe jutott, mit elemzett ki Scully azokból a maradványokból, amelyeket ő talált egy fiolában Mrs. Scheck úszómedencéjében. Négy évtizedes emberi hamvak és homokszemek. Korallhomok.
A tábornok a körmeit bámulta.
– Én nem sugalmazok ilyesmit, Mulder ügynök. Ön természetesen azt gondol, amit akar.
Mulder becsukta az irattartót, de a fényképeket betette az aktatáskájába, mielőtt a tábornok visszavehette volna őket.
– Miért mondta el ezt nekem? – kérdezte. – Mindenáron azt akarja, hogy valakit elkapjanak Nancy Scheck halála miatt?
– Részben – mondta nagyon szomorúan Bradoukis –, de a saját biztonságomat is féltem.
– A magáét? Miért?
– Az energiaügyi minisztériumban Nancy volt a Fényes Üllő-terv összekötője. A hadügyminisztériumban pedig én vagyok. Attól tartok, én vagyok a következő a listán. Igyekszem elrejtőzni, minden este más szállodában alszom. Napok óta nem voltam otthon. De kétlem, hogy az ilyesminek értelme lenne egy olyan erővel szemben, amely a sziklán áttörve támad meg két katonát egy föld alatti rakétaindító bunkerben.
– Gondolom, nincs ötlete, hogy mivel állítsuk meg ezt a... dolgot? – kérdezte Mulder.
A tábornok ismét elvörösödött.
– Maga a Fényes Üllő tűnik az összekötő kapocsnak. Hogy itt valami életre kelt vagy legalábbis sor került ezekre az erőszakos cselekményekre, azt a tervezett kísérlet váltotta ki. Nem tudható, mióta létezik ez az erő, de csak mostanában aktivizálódott.
– Akkor, bármi fog is történni, akármire irányulnak is ezek a gyilkosságok, az valószínűleg a Marshall-szigeteken fog bekövetkezni – kapott a szaván Mulder. Ez az egyetlen hely, amiben biztosak lehetünk. Tábornok úr, a társam és én ott akarunk lenni. A színhelyen kell lennünk, hogy lássuk, mi lesz.
– Nagyon helyes – mondtaf Bradoukis –, nekem is az az érzésem, hogy ezek a támadások esetleg a kísérletet akarják megakadályozni, noha néhány gyilkosság talán véletlen volt, vagy Lehet, hogy ez az erő, akármi legyen is, más irányba is kicsap, de azután visszatér a fő céljához. Mivel a Fényes Üllő-kísérlet már beindult, azt hiszem, ott sújt le a következő csapás. De nem hiszem, hogy aztán ne keresne meg engem is.
– Ha a Fényes Üllő szigorúan titkos kísérlet volt, akkor mi a társammal hogyan juthatunk oda?
A tábornok fölállt.
– Telefonálok pár helyre. Ha kell, még Skinner igazgatóhelyettesnek is. Maguk csak álljanak készen a repülésre. Nem sok időnk maradt.

HUSZONNÉGY

Mulder lakása, 
Alexandria, Virginia 
Szerda, 18:04

Mulder fel-alá cikázott, és az ágyon heverő, nyitott bőröndbe gyömöszölte azt a mindenfélét, amire szüksége lehet a csendes-óceáni vakáció alatt.
Mivel az irodának végzett munkája során rengeteget utazott, apró neszeszerbe csomagolt toalettszerei már benne voltak a bőröndben, csupán az elegendő váltás ruha hiányzott.
Mosolyogva elővett a legalsó fiókból három rikító, virágos hawaii inget és azokat is becsomagolta.
– Sohasem gondoltam volna, hogy hivatalos ügyben is hordani fogom őket – mormogta.
Berakott egy fürdőnadrágot; több mint két hete már, hogy nem tudott egy nagyot úszni a székház medencéjében. Alig várta a lehetőséget. Ha nem edz rendesen, akkor nem tudja a testét – és a lelkét – csúcsformában tartani.
Berakta, Philip K. Dick regényének azt a papírkötésű vedlett példányát, amelyet éppen olvasott, valamint egy bontatlan csomag szotyolát. Hosszú az út az országon át San Francisco környékére, az Alameda tengerészeti légitámaszpontig. Szállítógépük innen indul Hawaiiba, majd egy kisebb géppel repülnek az Enika-atollra a Fényes Üllő-csoport hátramaradt tagjainak társaságában.
A nappaliban jó hangosan bőgött a televízió, hogy hallani lehessen. Már tucatszor látta ezeket a régi filmeket, de egyszerűen nem tudta megunni az ötvenes években forgatott „Monster Madness Marathon" fekete-fehér filmjeit. Mindegyikben egy óriási gyík, rovar, esetleg történelem előtti szörnyeteg szerepelt, amely valahogy felébredt, vagy mutánssá alakult az atomrobbanások miatt. Tulajdonképpen nem is filmek voltak, hanem moralitásjátékok, amelyek a tudomány hübriszét kárhoztatták, miközben az emberi szellem zsenialitását ünnepelték. Ebben éppen óriási hangyák árasztották el Los Angeles betonból készült csatornarendszerét, James Whitmore és James Ariiess legnagyobb bosszúságára.
A teakonyhában, két papírtányér szomszédságában kínai készételek apró, fehér, felnyitott kartondobozai álltak az asztalon. Az egyik tányért már megpakolta gőzölgő rizzsel, gung-bao módra készült csirkével, sült zöldbabbal és disznóhússal. Csomagolás közben fel-alá rohangált a bőrönd, a televízió és a kis konyha között, ahol bekapott néhány falatot.
Éppen fokhagymás zöldbabbal volt tele a szája, amikor erélyesen kopogtattak a lakása ajtaján.
 – Mulder, én vagyok az!
Gyorsan nyelt egyet, majd rohant beengedni a társát. Scully hivatalos, noha kényelmes utazóruhát viselt és egy dagadó hátizsákot hozott magával.
– Mindent bepakoltam. Még tíz perccel korábban is érkeztem. Ez elegendő idő, hogy elmondd, mi történik itt.
Mulder betessékelte.
– Szereztem két jegyet a paradicsomba. Te meg én elutazunk a déli tengerekre.
– Ezt az üzenetedből is tudom – mondta Scully. – De, miért?
– Kaptam két helyet a Fényes Üllő kísérletre az első sorban. Tulajdonképpen a New York-i Knickerbockers-re kértem, de ez volt a legjobb, amit adni tudtak.
Scully ámulva pislogott kék szemével. – A kísérletre? Hogyan tudtad ezt elintézni? Én azt hittem...
– Kapcsolataim vannak magas helyeken – felelte a férfi. – Egy roppantul ijedt dandártábornok, aki a segítségünkkel akar kimászni a pácból. Újítottam némi kínai kaját, hogy gyorsan megvacsorázhassunk, mielőtt kimegyünk a repülőtérre. – Az üres papírtányérra mutatott. – A kedvencedet hoztam, csirkét gung-bao módra.
Scully lerakta hátizsákját egy üres székre és érdeklődve nézett.a férfira.
– Mulder, nem emlékszem, hogy valaha is kínai kaját ettünk volna együtt.; Honnan tudod, mi az én kedvenc ételem?
Társa szemrehányó pillantást vetett rá.
– De hát, miféle FBI-ügynök lennék én, ha nem tudnék egy ilyen egyszerű dolognak utánanézni?
Scully odahúzott egy széket a kis ebédlőasztalhoz és kitálalt magának egy adag szecsuáni vörös borssal megszórt csirkét. Elismerően szippantott bele a fűszeres illatba.
Becsomagolt bőröndjét hurcolva Mulder jött ki a hálószobából. Lecsukta a zárakat, majd a bőrönd tetejére rakta az aktatáskáját.
– Mintha mondtam volna egyszer neked, Scully, hogy ha hozzám csatlakozol, izgalmas földeket, egzotikus helyeket mutatok neked.
– Úgy érted, egy olyan szigetet, amelyet már lepusztított egy atomrobbantás? – nézett rá görbén Scully.
Mulder maga elé emelte a kezét.
– Én korallzátonyokra, kék lagúnák-ra, meleg, csendes-óceáni napra gondoltam.
– Azt hittem, ott most a hurrikánok évada van – mondta Scully. – Ez volt az, amit Medve Dooley és a Fényes Üllő tudósai állandóan tanulmányoztak az időjárási térképeken.
Mulder leült vele szemben, hogy befejezze mostanra kihűlt ételét.
– Igyekszem derűlátó lenni. Mellesleg Bradoukis tábornok valami olyasmit mondott, hogy rövid utunk lesz.
Scully befejezte az evést és megnézte az óráját. Benyúlt a kosztümje zsebébe a két repülőjegyért.
– Ahogy kérted, indulás előtt fölvettem őket az iroda utazási osztályán. A gépünk kilencben perc múlva indul a Dallas reptérről.
Mulder a szemétbe dobta a tányérokat, ránézett a kínai ételre a fehér dobozokban és gondolkodás nélkül egybeöntötte a maradékot. Scully hüledezve nézte.
– Ez így jó lesz reggelire – magyarázta a férfi. – Egész pazar, ha ráütsz pár tojást. – A dobozt betette a jégszekrénybe.
Scully fölvette a hátizsákját.
– Néha, igazán fura vagy, Mulder.
A férfi lekapcsolta a televíziót – az óriás hangyákat egy gigászi madárpók váltotta fel odakint a Mojave sivatagban és követte társát.
Észrevette, hogy ajtaján a 42. szám fém kettese ismét leesett. – Csak egy pillanat, Scully – kérte és fölvette a számot. Visszafutott a konyhába a lomos fiókhoz egy csavarhúzóért.
– Ez a szám állandóan leesik. Nagyon gyanús, nem gondolod? – Lehallgatókészüléket keresve húzta végig ujját a vékony fém ívein. Egy időben annyira bizonyos volt benne, hogy kémkednek utána, hogy minden mozdíthatót eltávolított a lakásból, beleértve az ajtó számát is. Most pedig a kettes nem hajlandó ott maradni, ahova tartozik.
– Mulder, te paranoiás vagy – mondta fanyar mosollyal Scully.
– Csak azért, mert mindenki azon van, hogy elkapjon – felelte a férfi.
Miután megbizonyosodott róla, hogy a fémszám tiszta, egy új csavarral szorosan odarögzítette az ajtóhoz.
– Rendben. Most már mehetünk. Remélem, hoztál magaddal napolajat.
Scully a vállára dobta a hátizsákját.
– Ja, meg az ólomesernyőmet is a radioaktív esőhöz.

HUSZONÖT

Enika-atoll, 
Marshall-szigetek a Csendes-óceán nyugati része 
Szerda (a nemzetközi dátumvonalon túl), 11:10

Az atoll az elmúlt negyven év alatt figyelemreméltóan regenerálódott. Az alacsony, lapos sziget – alig több mint egy korallzátony, vékony talajréteggel a tetején – valaha burjánzó trópusi növényzettel, kenyérfákkal, kókuszpálmákkal, indákkal, páfrányokkal, magas fűvel, alacsony táró- és jamsz-ültetvényekkel pompázott. A zátonyok között, a lagúnákban hemzsegett a hal, a lombok között rajokban csapongtak a madarak és a pillangók.
Amikor Robert íves kapitány négy évtizeddel ezelőtt távozott innen, frissen bevonult tengerész volt, aki alig tanulta meg, hogy tartsa a száját és tegye, amit mondanak. A pompásan sikerült Fűrészfog volt a legrémítőbb látvány, amit palaszürke szemével valaha látott. A robbantás tüzes, üszkös sebbé változtatta az Enika-atollt, egész felszínét meddővé égette, a ko-rallsziklákat belevágta a tenger fortyogó habjaiba, a növényzetet leperzselte, az állatokat kiirtotta.
A korallzátonyok bonyolult hálózata, amely néhány helyen alig pár lábnyira volt a tengerszinttől, jóval nagyobb területet foglalt el, mint a vízből kiemelkedő atoll. A döbbenetes gyógyító erővel megáldott természet visszafoglalta a földet, amelyet az ember olyan gyorsan és erőszakosan rabolt el tőle. Az Enika-atoll ismét olyan volt, mint az éden: magányos, érintetlen és lakatlan.
Legalábbis íves kapitány remélte, hogy ez alkalommal lakatlan.
Az atoll partján, a sziget legmagasabb pontját alkotó csipkés korallszik-lák mögött Medve Dooley és kutatócsoportja matrózok és tengerészeti mérnökök segítségével készülődött a titkos kísérletre.
Kis leszállópályát alakítottak ki egy egyenes partszakaszon. A Dallasról kirakodott buldózerek végigszántották a dzsungelt, keskeny bekötőutakáj; húztak a rejtett bunkertől az atoll túlsó partján levő lagúnáig, ahol összeszerelik és felrobbantják a Fényes Üllőt.
Szolgálatuk során a mérnökök olyan sokáig voltak rabok szürkésbarna hajók fedélzetén, hogy most élvezték a munkát; örömmel ültek fel a nehézgépekre, döntögették a pálmákat, kenyérfákat, utak sebeit vágva a sziget korallhomokjába.
Egy bunkert is kellett építeniük, hogy elhelyezhessék az ellenőrző műszereket, amelyekkel a kis bomba robbanását figyelhetik. Mivel közel volt a robbanás színhelyéhez, rendkívül erőssé kellett tenniük, íves kapitány megmutatott mérnökeinek egy régi trükköt.
Miután lefektették a tartalék generátorhoz a konténerház melletti, fedezékbe ásott állomáshoz vezető kábeleket, a mérnökök addig rakták a cement és homok keverékével töltött zsákokat egy fából ácsolt, kupola alakú építmény köré, míg olyan lett, akár egy iglu vagy kaptár. Ezután bekapcsolták a hajóról hozott tűzoltószivattyúkat és addig locsolták tengervízzel az építményt, amíg a homok-cement keverék át nem ázott. Ez egy-két nap alatt úgy megszilárdul az óceániai meleg napfénytől, hogy a bunker gyakorlatilag lerombolhatatlan lesz.
A NASA mérnökei a Canaveral-fokon is ugyanezzel a technikával építettek ellenőrző és megfigyelő védőbunkereket a korai rakétakilövő állványok mellett. Ezek kibírták a robbanásokat is. Olyan szívósaknak bizonyultak, hogy a műszaki alakulatok ott is hagyták őket a floridai mocsarakban, mivel azt gondolták, úgysem tudják lerombolni őket.
Amint a homokzsákok kiszáradtak, Medve Dooley irányításával elhelyezték a bunkerben a kísérlethez szükséges berendezéseket. A széles vállú helyettes programvezető maga segített fölszerelni a műszerfalakat, amelyeket gondosan becsomagolva tároltak a cirkáló raktáraiban. Hajlandó volt feltűrni az inge ujját és a markába köpni, ha ezzel felgyorsíthatta a munkát.
Medve fzzadt a trópusi hőségben, de nem volt hajlandó szellősebb viseletet hordani, mert úgy vélte, hogy a flaneling és a farmer épp megfelelő ruházat. Rövidhullámú rádión át figyelte a Marshall-szigetekre vonatkozó időjárási előrejelzéseket. Valósággal ujjongott, amikor az időjárás-jelentés figyelmeztetett a hurrikánnal fenyegető, közeledő alacsony nyomású frontra.
– Jön! – mondta Ives-nek, amikor utoljára hallgatták a híreket. – Nekünk meg még egy csomó dolgunk van. Az időzítés élet-halál kérdése!
Ives ráhagyta. Végül is, neki meg voltak az utasításai.
Nem hitte, hogy Dooley tudna a korábbi hidrogénbomba-robbantásról, amelyet ugyanitt hajtottak végre. Nem olyanfajta embernek látszott, aki arra pocsékolja az idejét, hogy a történelmet tanulmányozza vagy a dolgok eredetén aggodalmaskodjék.
Robert Ives-et viszont egész életében kísértette az a tudat, hogy borzalmas, tragikus hibát követtek el az Enika-atollnál.
Látta a Bikini-sziget lakóinak vissza-költöztetését. Előbb azonban a kormány elszállíttatta a fertőzött földet felrobbantott szigetükről, friss talajréteget terített el a helyén, újraültette az őserdőt, állatokkal töltötte fel a lagúnákat.
Enika titokzatos lakóinak nem volt részük ennyi körültekintő figyelemben.
A Fűrészfog az egyik első hidrogénbomba-kísérlet volt, amelyről mélyen hallgattak, arra az esetre, ha kudarcot vallana. A hidegháborúnak abban a szakaszában senkinek sem volt szabad azt hinnie, hogy az Államok atombombái nem elég erősek ahhoz, hogy a komcsik ne tudjanak aludni a rémülettől.
A Fűrészfog azonban működött, méghozzá látványosan.
Ez még a kémholdak előtti időben volt. Az atollt körülvették a hadihajók, bízvást hihették, hogy senki sem láthatja a kísérletet. Ezeken a vizeken ritka volt a forgalom, a kapitányoknak pedig az volt az utasításuk, hogy kergessenek el minden halász- vagy kirándulóhajót, így is sok száz mérföldre ellátszott a Fűrészfog villanása a nyílt tenger fölött, mintha rossz helyen és rossz időben kelne a nap.
Milyen naivak voltak akkor. Azt hitték, hogy a térképen is alig található, parányi zátony lakatlan, így tudósok és tengerészek nem keresték túlzott energiával a bennszülött szigetlakókat.
A tengerészet úgy számított, hogy senkit sem talál Enikán, így nem is keresgéltek túlzott hévvel.
A Fűrészfog felrobbantásának előkészületei során a műszakiak és a tengerészek nem bajlódtak azzal, hogy jelentést tegyenek a táborhelyek nyomairól, a szerszámokról, a nedves hálókról a zátonyok csipkéin. Elkönyvelték őket régebbről itt maradt szemétnek és nem kutattak tovább, mert nem is nagyon akartak mást találni. Az ilyesmiből csak gond van.
A környéket ellenőrző hajókat visszavonták, a zászlóshajó, a York-Town-romboló is elvonult biztos távolba, a zátonyok mögé. Az erre kijelölt néhány szerencsés megfigyelő hegesztőálarcban állt a fedélzeten. A többieknek nem volt szabad kinyitniuk a szemüket a kritikus pillanatban. Amikor felrobbant a Fűrészfog, mégis több tucat tengerész vakult meg átmenetileg a villanástól.
Ives emlékezett rá. Vannak dolgok, amelyeket lehetetlen elfelejteni. Akkorát dördült, mintha az öreg Hűséges gejzír a Yellowstone parkban – csak éppen milliószor akkora volt – hihetetlen mennyiségű tengervizet, elgőzölgött korallt és homokot szippantva magába. Toronymagas, izzó pászmájában a közeledő Armageddon fenyegetett. A tengeren keresztülvágtató lökéshullámok úgy táncoltatták a York-Townt, mint egy játékhajót a fürdőkád vizében...
Jó néhány órával később, amikor mindennek vége volt és a tenger ismét lecsillapult, a York-Town első megfigyelő csoportjai fölszerelkeztek és kis hajóikkal elindultak vissza az atollhoz, hogy sugárzásmérőket helyezzenek el és feltérképezzék a radioaktív csapadék hatását. Egy hidroplán körözött a fejük fölött, fényképeket készített az előtte-utána sorozathoz, hogy láthassák, miben változott meg a sziget alakja.
Mivel Ives volt az egyik legfiatalabb matróz, „önként" jelentkezett abba a kis csoportba, amely körbejárta az Enika-atollt, hogy az utóhatások okozta rendellenességeket tanulmányozza. De, amit találtak, az még hátborzongatóbb volt, mint maga a robbanás.
A parttól több mint három kilométernyire egy tízéves fiú állt a vízben. Egyedül volt és várt.
A fiatal Robert Ives először vacogott rémületében, azt képzelve, a bosszúállás angyala jött el, hogy megbüntesse őket azért, amit a paradicsomi szigettel műveltek. Úgy látszott, mintha a kisfiú a víz színén állna. Akár egy jelzőbólya, céltalanul, elveszetten. A mentőosztag csak később kapott észbe, hogy a sekély vízréteggel takart, szövevényes korallzátonyok messze elnyúlnak a szigeten túl. A gyerek valamilyen módon idetévedt a zátonyra és azt követve, egyre jobban eltávolodott attól, ami valaha a szigete volt.
Felhozták a fedélzetre. Némán borzongott, iszonytatóan összeégett, az arca felpüffedt, besüppedt szeme megvakult a villanástól. Haját jobbára leforrázta a víz, a bőre rákvörös volt, mintha elevenen főzték volna meg, és a nyaldosó sós tengervíztől nyilván még jobban fájtak a sebei.
Senki sem számított rá, hogy megmarad, amikor visszavitték a York-Townra. Úgy tűnt, a hajóorvosok maguk se tudják, egyáltalán kívánják-e a gyerek életben maradását, hiszen vak és visszataszítóan bélyeges maradna egész életére... és a túlélő őket vádolta volna, bizonyítva, hogy éltek bennszülöttek az Enika-atollon. Egy egész törzset törölt el a Fűrészfog-robbanás, az egyetlen túlélőt leszámítva.
A fiú azonban, általános meglepetésre, felépült gennyedő sebeiből. Napokig hallgatott, végül valamilyen szavakat károgott egy különös nyelven, amit a legénység egyetlen tagja sem értett.
A Fűrészfog-kísérlet adatokat iktatták a hadügyminisztériumban, a tengerészet pedig a legszigorúbb parancsra mélyen hallgatott az eseményről.
Amikor a York-Town végre kikötött Pearl Harborben, az összeégett gyereket diszkréten elvitték egy honolului árvaházba. A hivatalos iratok szerint egyetlen túlélője volt egy szörnyű lakástűznek, amely egész családját megölte. Nem lévén élő rokona, állami gondozottként nevelték föl, noha bőkezű (és rejtélyes) apanázst kapott a tengerészettől.
Ives sohasem hallott többé a fiúról, és most azon tűnődött, hogyan boldogulhatott szegény az életben. Azóta sem gondolt rá, de most lidérces élességgel tértek vissza az emlékek – azóta, amióta megkapta a parancsot, hogy a Dallast vigye a Marshall-szigetekhez.
Róbert Ives kapitány azt remélte, hogy sohasem látja többé az Enika-atollt. Most mégis visszatért... egy újabb titkos atomrobbantásra.

HUSZONHAT

Alameda Tengerészeti Légitámaszpont 
Alameda, Kalifornia 
Csütörtök, 14:22

Mulder és Scully a hosszú utazástól vörös szemmel, kimerülten érkezett meg a San Franciscó-i öbölhöz, ahol egy még hosszabb út várta őket.
Mulder kocsit bérelt és elindultak az Alameda Tengerészeti Légitámaszpont felé. Ott csaknem egy órát töltöttek a kapunál: bemutatták a papírjaikat, válaszolgattak a kérdésekre, vitatkoztak egy flegma katonai rendőrrel, aki ismételten felhívta odabent a feletteseit.
– Sajnálom, uram – jött vissza harmadszor is –, de nem erősítették meg a történetét. Ma délután nem tervezik egyetlen C5-ös gép indítását sem Hawaiira. Nincsenek feljegyzéseink az önök érkezéséről, illetve helyfoglalás egy ilyen gépre, még ha létezne is.
Mulder fáradtan halászta elő ismét a papírjait.
– Ezt Bradoukis dandártábornok írta alá, egyenesen a Pentagonban. Egy titkos programmal kapcsolatos, amely a Marshall-szigeteken zajlik. Nekem és a társamnak engedélyünk van rá, hogy elrepüljünk ezzel a géppel.
– Sajnálom uram, de nincs gép – tartott ki a maga igaza mellett a katonai rendőr.
Mulder o\ühösen fújt egyet, Scully csillapítóan megszorította a karját.
– Miért nem beszél még egyszer az elöljáróival, őrmester? – kérdezte gyorsan, mielőtt Mulder megszólalhatott volna. – Csak két szót mondjon nekik: Fényes Üllő. Megvárjuk, amíg visszajön.
Az őr kétkedő arccal, fejcsóválva visszament a fülkéjébe. Mulder meglepetten nézett Scullyra. A nő mosolygott. – Ritkán sikerül elintézned valamit, ha méregbe gurulsz.
Mulder sóhajtott, azután nevetést kényszerített ki magából.
– Néha azon tűnődöm, sikerül-e bármit is elintéznem egyáltalán.
Az őr perceken belül visszajött és kinyitotta előttük a kaput. Nem kért bocsánatot, nem magyarázkodott vagy ilyesmi. Egyszerűen odaadta nekik a támaszpont térképét és megmutatta, merre menjenek.
– Nem állomásozott itt valamikor az apád? – kérdezte Mulder. Tudta, mennyire megrázta Scullyt az apja halála.
– Rövid ideig – felelte a nő –, akkortájt, amikor elkezdtem a Berkeley-t.
– Nem is tudtam, hogy a Berkeley-re jártál – nézett rá Mulder. – Ott végeztél?
– Csak az első évben jártam oda. 
– Aha – hümmögött a férfi, várva, hogy folytassa. De Scully kényelmetlenül érezte magát a téma miatt, így hát nem mondott el több részletet.
Pontosan ott, ahova az őr igazította őket, megtalálták a bálnaszerű C-5-ös szállítógépet. Apró, hidraulikus járművek fuvarozták terhüket, a telepakolt ládákat a gép dagadt, olajszínű hasába. Villás targoncák emelgették pallókon a felszerelés utolsó darabjait, miközben polgári és katonai utasok másztak be a gépbe a sietve odatolt feljárón.
– Na látod, Scully! – mondta Mulder. – Ugye, hogy nincs C-5-ös szállítógépük a támaszponton, és egyáltalán nem terveznek felszállást! – Tehetetlen mozdulattal tárta szét a karját. –Akkor hát, ez az apró gépecske egész idő alatt rossz helyen volt.
Scully, aki már régen tudomásul vette a titkolózást és visszautasítást, ami az ilyen terveket övezi, nem válaszolt. Mulder, bőröndjét és aktatáskáját cipelve dübörgött fel a vaslépcsőn, amely az utastérbe vezetett.
– Remélem, ablak mellett kapunk helyet! – mondta. – Nem dohányzót.
– Azt hiszem, én igyekszem végigaludni az utat – felelte Scully.
A szállítógép félhomályos belső tere nélkülözött mindenfajta cifraságot. Csak a hátsó és alsó ajtón jött be a fény. A többi utas – tengerésztisztek, közlegények, fél tucat civil – nyüzsögve próbált helyet találni magának.
Mulder nem látott csomagtartót. Csupán hálókat feszítettek ki a fémfalak előtt, ahova a többiek máris berakták személyes holmijukat. Hátrament, hogy begyömöszölje a bőröndjét egy üres helyre, azután visszatért Scully csomagjáért és beszuszakolta a magáé mellé. Az aktatáskáját magánál tartotta, így átnézhették a jegyzetteket és megvitathatták az ügyet a Pearl Harborig tartó hosszú repülőút alatt; ott egy rövid megálló után egy sokkal kisebb géppel indulnak tovább a Csendes-óceán nyugati térségébe.
Amikor visszatért Scullyhoz, a nő belenyúlt a retiküljébe és odanyújtott neki néhány rágógumit.
– Mi az, talán rossz a leheletem? – érdeklődött tőle.
– Nem, de szükséged lesz rá a repülés alatt. Én már korábban is repültem ilyen gépeken az apámmal. Ezekben nincs nyomáskiegyenlítés. A rágózás segít kiegyenlíteni a nyomást a füledben. Bízz bennem, ezt egy hivatásos orvos tanácsolja.
Mulder kétkedve nézte a rágógumikat, majd az inge zsebébe dugta őket.
– Tudom, hogy olcsón jutottunk a jegyhez, de legalább némi oxigénben reménykedtem.
– Ezért vádold a szűk katonai költségvetést – felelte Scully.
Kényelmesebb üléseket kerestek, de valamennyi kemény és merev hátú volt. Becsatolták magukat. Végre becsukódott az ajtó. Fojtott kiáltások jelezték, hogy a gép indulásra kész. Az egyik tengerész becsukta az utasfülke vastag ajtaját, mert a gép motorjai hangos berregéssel életre keltek.
– Azt hiszem, ezeknek nincs első osztályuk – vélte Mulder.
Megfordult és fölismert néhány civilt, akik már beszíjazták magukat. Tudósok és technikusok voltak, a Teller Nukleáris Kutatóközpontban látta őket. Mosolyogva integetett egy szemüveges, gyufafejű férfinak, aki elvörösödött és igyekezett minél kisebbre összehúzni magát.
– Hello Victor! Victor Ogilvy! Örülök, hogy találkozunk!
– Ööö, örvendek, ügynök úr – hebegte Victor. – Nem is tudtam, hogy az FBI is ott lesz megfigyelőként az előkészületeknél.
– Hát, Victor, én megmondtam, hogy telefonálgatok párat – szólt Mulder és olyan pimasznak érezte magát, hogy restellkedett.
– Hosszú út áll előttünk, úgyhogy legyünk barátságosak – hajolt oda hozzá Scully. – Mindnyájan országunk érdekeit tartjuk szem előtt, igaz, Victor?
A vörös hajú ifjú technikus élénken bólogatott.
– Igaz, Mulder? – könyökölte oldalba Scully a férfit.
– Hát persze, Scully.
A terebélyes szállítógép előrelódult, mint egy behemót. Körülbelül annyira volt áramvonalas, mint egy poszméh, csak nagyságrendekkel hangosabban zúgott. A kifutópályán felgyorsult, és a sugárhajtású motorok bömbölése közepette kecsesen emelintette a magasba óriási pocakját. Hamar elérte a kellő magasságot, megkerülte az Oaklandtól keletre elterülő hegyeket és egyenesen a tenger felé kanyarodott.
Mulder visszafordult Victor Ogilvy-hoz.
– Na, Victor, hát miért ne tekinthetnénk rendes trópusi nyaralásnak, napfénnyel, szörfözéssel, szikrázó tengerparttal?
Victor meghökkenten nézett rá. – Nem lesz olyan szerencsénk, Mulder ügynök. Magukkal hozták az esőkabátjukat?
– Minek? – kérdezte Scully.
Victor ismét pislogott egyet kerek szemüveglencséi mögött.
– Én meg még azt hittem, hogy rendesen megcsinálták a házi feladatukat. Talán mégse tudnak annyit, mint gondolják. A Fényes Üllő kísérlet – na, hát egyenesen megyünk bele a hurrikánba.

HUSZONHÉT

Repülőgép 
a Csendes-óceán nyugati térsége fölött 
Péntek, 8:07

Levelezőlapra illő, tökéletes reggelen hagyták el Pearl Harbort. Scully, Mulder és a személyzet többi tagja, egy kisebb gépen utazott tovább az egyhangúan kék, napfényfiitteres Csendes-óceán fölött. Míg repültek a látóhatáron rózsálló hajnal után, Scully merengve nézett ki az ablakon.
– No – fészkelte magát Mulder a szomszédos keskeny ülésen kényelmesebb helyzetbe –, tetszett az út államköltségen Hawaiiba? Remek volt a szívatás, a várakoztatás, de a szíveslátás egyenesen verhetetlen!
Scully némi feszengés után leeresztette a napellenzőt; egyáltalán nem tudott olyan kényelmes testhelyzetet találni, mint Mulder.
– Minden pontosan olyan volt, amilyenre az ember egy állami nyaraláson számít.
A gép berregve-dongva süvített az óceán fölött. Felhők kezdtek gyülekezni a nyugati égen, Scully nem kételkedett, hogy az időjárás el fog romlani. Mulder a legkevésbé sem látszott aggódni a repülőgép biztonságáért, egyben maradásáért – de hát, őt sohasem feszélyezte semmiféle utazás.
Érdekes volt megfigyelni a többi utast. Scully körbehordozta tekintetét a gépen szétszóródott kis csoportokon. Victor Ogilvy és a Teller Nukleáris Kutatóközpont néhány mérnöke hátul verődött össsze, és buzgón tanulmányozták jegyzeteiket, műszaki dokumentumaikat.
A tengerészek külön ültek és hangosan, zavartalanul beszélgettek. Scully saját családjából tudta, hogy jsokszor egyik pillanatról a másikra ké,ll utazniuk. Akár találnak közös témát, akár nem, képesek felszabadultan eltársalogni olyan emberekkel, akiket akkor láttak először.
Mulder két fiatal feketét nézett, akik apró, mágneses figurákkal játszottak valamit egy úti méretű táblán. Néhány pillanatig leste őket, azután zavartan elfordította a tekintetét.
Egy másik csoport egy széles vállú, kefefrizurás, sötét hajú, spanyolos arcú tengerész köré gyülekezett, aki Tom Clancy legutóbbi híres techno-thrilleréből olvasott fel elmerülten. A három kibic hangosan taglalta Clancy munkáinak erényeit és Jack Ryan CIA-ügynök izgalmas életét. Scully azon mélázott, hogy vajon egy FBI-ügynök életét is ugyanilyen izgalmasnak találnák-e?
Ekkor a hármak a Clancy-könyybe belecsempészett, titkos információkról kezdtek beszélgetni.
– Apám, ha te vagy én írnánk ilyet, akkor olyan gyorsan repülnénk, hogy még a szerzői díjat sem tudnánk fölvenni! – mondta az egyik.
– Ja, de te meg én, ismerünk olyan titkos információkat, amelyek kulcsfontosságúak. Aláírtunk egy papírt, és vállaltuk a felelősséget. Clancy semmi ilyet nem tud, úgyhogy, ki hinne neki?
– Azt akarod mondani, hogy az ujjából szopja az egészet? Ha ez van, akkor fene jó a fantáziája. Csak nézd meg azokat a részleteket.
– Na és? – vont vállat a kritikus. – Akkor is csak egy biztosítási ügynök. Neki nincs „hallgatólagos hitele" mint nekünk, mert mi közvetlenül az anyaggal dolgozunk.
– Én azt hiszem, valakinek mégis el kellene törnie Clancy kezét, amiért ilyen titkos információkat szivárogtat ki.
– Az nem megy – szólalt meg a harmadik. – Törött kézzel nem tud könyvet írni.
– Jó, hát akkor a térdkalácsát.
Az olvasó tengerész, fikarcnyit sem törődve a három kibiccel, akik a válla fölött, a füle mellett fecsegtek, közömbösen lapozott egyet és olvasta tovább a fejezetet.
A repülőgép kemény légörvénybe került, az utasok ide-oda dőltek az ülésekben. Scully a karfát markolta. Az egykedvű Mulder ezt a szökellő pillanatot választotta, hogy előrehajoljon és kinyissa az aktatáskáját. A térdére tette és a papírjai között turkált.
– Nézzünk át néhány dolgot, amíg még van időnk! – javasolta.
A rángatás olyan erőssé fajult, hogy a két tengerész abbahagyta a társasjátékot és eltelték a táblát.
Scullynak összeverődtek a fogai. Hogy képes Mulder ilyen tisztán gondolkodni? Aztán az jutott eszébe, talán az ő figyelmét akarja elterelni a dobálásról. Némán köszönetet rebegett neki.
– Számításaid szerint, mi fog történni azon a szigeten, Mulder? – kérdezte.
– Úgy látom, Bradoukis tábornok azt gondolja, hogy akárki vagy akármi is az, ami áldozatokat szedett országszerte, ismét igyekszik majd leállítani a Fényes Üllő-kísérletet. Ez az utolsó lehetősége.
Elővette a Csendes-óceán térképét, amelyen szövegkiemelővel bekeretezte a szigetcsoportot, és szétterítette az aktatáskára tett papírok tetején.
– Ha még mindig aggódsz a hurrikán miatt, akkor van egy jó hírem a számodra.
Scully görcsösen markolta a karfát és kérdően nézett társára. A gép krá-kogott.
– Pillanatnyilag amiatt aggódom, hogy ez a repcsi idefent maradjon a magasban. De, ha csakugyan jó hírt tudsz mondani a hurrikánról, boldogan meghallgatom.
– Az a jó hír, hogy egyáltalán nem repülünk bele a hurrikánba – mondta kajánul csillogó szemmel Mulder.
Mérhetetlen megkönnyebbülés öntötte el Scullyt, de aztán gyorsan elapadt.
– Mit akarsz ezzel mondani? Megváltoztak az időjárási feltételek? Csökkent a trópusi vihar ereje?
– Egyáltalán nem – válaszolta a férfi. – Idenézz, a Csendes-óceán nyugati felébe tartunk. Meteorológiai szóval élve, az itteni viharokat nem hurrikánnak hívják, hanem tájfunnak. Bár gyakorlatilag ez nem jelent különbséget. A tájfun ugyanolyan pusztító.
– Micsoda megkönnyebbülés! – mondta Scully. – Hát nem nagyszerű dolog a szemantika?
Mulder a térkép hatalmas kékjére szórt légypiszkokat tanulmányozta.
– Miért mentek ezek oda? – karikázta be az új javai a pöttyöket. – A Marshall-szigetek amerikai protektorátus alatt állnak. Bizonyosan ez is számít valamit. Lehet, hogy csupán a vihart akarják elkapni?
Scully a fülét hegyezte boldogan, hogy ez olyan téma, amihez ő is hozzá tud szólni. Kényszerítette magát, hogy ne vegyen tudomást a dobáló légörvényről, most, amikor ő is megmutathatja, mit tud.
– Valószínűleg több köze van az itt lezajlott atomrobbantásokhoz. Az Egyesült Államok 1946 és 1963 között a Marshall-szigeteken robbantotta föl a legtöbb atombombát: hidrogén- és kobaltbombákat, termonukleáris berendezéseket, mindent, ami túl nagy volt ahhoz, hogy Nevadában robbantsák föl. 1947 és 1959 között egészen pontosan negyvenkétszer volt atomrobbantás ezeken a szigeteken.
Megdöbbent, milyen könnyen eszébe jutnak a tények: mintha csak könyvből vagy röplapról olvasná őket.
– Az egész Eriiwetok-atoll olyan volt, mint egy ugróiskola. A kísérleti robbanások egyik szigetről a másikra szökkentek, egyik koralltömböt a másik után semmisítették meg. A lakosokat kitelepítették, megfelelő kárpótlást ígértek, amit Samu bácsi persze sohasem teljesített. Igazság szerint, akkor még senki sem tudta pontosan, mi lesz ott, még a tudósok sem. Voltak hibák: néhány bomba besült, mások sokkal nagyobb erejűeknek bizonyultak, mint várták. Még mindig meghökkent, hogy ezek csak úgy... játszadoztak ezzel a pusztító erővel.
– Meglehetősen indulatba jöttél! – vonta fel a szemöldökét Mulder. –Annyira érdekel a kérdés?
– Valamikor érdekelt. – Scully úgy érezte, menten a falra mászik.
– És mi lett? – kérdezte Mulder. – Úgy értem, a kísérletekkel.
– 1963-ban az atomsorompó szerződéssel betiltották a légköri atomrobbantásokat. De addigra az Egyesült Államok és néhány más ország, több mint ötszáz atomfegyvert robbantott fel.
– Ötszázat? – kiáltott föl Mulder. – A légkörben? Ugye viccelsz?
– Hallottál engem valaha is túlozni, Mulder?
– Nem, Scully – ismerte be a férfi. – Téged aztán nem.
A gép hirtelen veszített a magasságából, két rémítő másodpercig zuhant, azután továbbrepült. A tengerészek a gép végében hujjogtak és éljeneztek, megtapsolták a pilótát. Scully remélte, hogy nem hagyja ott a műszerfalat és nem jön hátra meghajolni.
Mélyet lélegzett. Mulder várta, hogy folytassa.
– Időnként tiltják a föld alatti robbantásokat is. A franciák, a kínaiak és néhány más ország folytatja a kísérletezést, noha tagadják. A franciák most készülnek valamire a Tahiti környéki szigeteken, amivel jól maguk ellen ugrasztották a közvéleményt. A szeizmikus berendezések és nagyfelbontású kémholdak elől azonban roppant nehéz eltüntetni egy atomrobbanás nyomait.
– Akkor tíz az egyhez, hogy ez a közelgő vihar nem puszta véletlen.
– Azt hiszem, ezt nyugodtan lefogadhatod, Mulder.

HUSZONNYOLC

Enika-atoll, 
Marshall-szigetek 
Péntek, 14:11

Az időjárás tovább romlott, lökdös-te, rángatta a kis gépet, ahogy közeledtek az elszigetelt atollhoz. Scully rajtakapta magát, hogy azt kívánja, bárcsak azon az óriási C-5-ös gépen lenne, amely Alamedából Pearl ba hozta őket.
A gép körözött egyet, hogy másodszor is megpróbáljon leereszkedni a kis sziget kezdetleges pályájára.
– Még nem mondták, hogy készüljünk föl a kényszerleszállásra. Ez jó jel! – örvendezett Mulder.
A szél oldalra lökte a gépet. Még az edzett tengerészek is idegesen kapkodták a levegőt.
– Mulder, nem is tudtam, hogy ilyen optimista vagy – mondta Scully, de a férfinak így is sikerült elterelnie a figyelmét addig, amíg a gép nekiveselkedett a végső próbának. Az esőcsíkozta ablakon át Scully egy idegesí-tően rövid leszállópályát látott: egyetlen, buldózerrel elegyengetett lapos sáv volt a tengerparton.
Behunyta a szemét. Amikor a gép szökdécselve, zörögve, nagy nehezen megállt, az utasok önkéntelenül tapsolni kezdtek.
Odalent a tengerészek rohantak leszegett fejjel, hogy beillesszék a fék-tuskókat a gép kerekei mögé. Az oldalajtó kivágódott és átváltozott nyikorgó lépcsővé. Alulról kinyitották a rakteret. Tengerészek rajzottak elő a kunyhókból, ahová a közeledő tájfun és a hűvös szél elől bújtak el. Összeszokot-tan, gyakorlottan elkezdték kirakni a ládákat.
Scully reszketegen támolygott le a gép lépcsőjén, de eltolta Mulder segítő kezét. A korlátot markolászva lépett le a „kifutópálya" keményre döngölt korallhomokjára, majd körbehordozta pillantását a lombtengerbe merült, lapos szigeten, a kiszögellő korallzátonyokon és a tiszta homokon.
Az égboltot iszapos szürkészöldre festette a közeledő hurrikán. Baljósán sercegő ózon elegyedett jódos-sós tengerillattal. Hol innen, hol onnan, kurta, erős lökésekkel fújt a szél.
Scully halványrőt haja lobogott. A mellette álló Mulder gesztenyeszín csíkos nyakkendője csapkodott a szélben.
– Nem megmondtam? Két jegy a paradicsomba.
– Ugyancsak alkalmi áron juthattál azokhoz a jegyekhez – nézett rá sandán Scully.
Feljebb, a fűrészes vonalú part egyik szélvédett öblében a kapitányi hajó horgonyzott. Ezzel szállították partra a személyzetet és a felszerelést az alattomos korallzátonyoktól biztos távolságra horgonyzó rombolóról. Scully fölismerte a hajó típusát. Spruance osztályú, hatalmas motorokkal fölszerélt romboló. Eredetileg gyors reagálásra és tengeralattjárók elleni hadviselésre tervezték.
– A tengerészet ugyancsak komolyan veheti ezt a kísérletet – állapította meg. – Egy ilyen rombolót nem adnak oda akármire.
Vékony, fiatal tiszt közeledett feléjük. Homokszőke haját kurtára nyírat-ta, Photogray szemüvegének lencséi sötétek voltak még a közeledő vihar félhomályában is.
– Önök nyilván az FBI-ügynökök – cövekelte magát elébük. – Lee Klantze parancsnok vagyok, a Dallas szolgálatos tisztje. Azért jöttem, hogy Ives kapitányhoz vigyem önöket. Itt ellenőrzi az utolsó előkészületeket, bár úgy vélem, magát a kísérletet a Dallasról szándékszik végignézni. – Sarkon fordult és hosszú léptekkel elindult a parton. – Üzenetet kaptunk Washingtonból, Bradoukis dandártábornoktól, hogy önök fontos vendégek, bár rejtély, hogy mit keresnek itt. Amennyire megítélhetem, ez nem FBI-ügy.
– De köze van egy folyamatban levő nyomozáshoz – világosította fel Scully.
– Aha – bólogatott Klantze. Katonatiszttel könnyű beszélgetni, mosolyodott el magában Scully. Ők tudják, mikor nem lehet kérdéseket föltenni.
– Elvisszük Önöket a Fényes Üllő vezérlőközpontjába. Ott azt cselekszenek, amit szükségesnek tartanak. Csak próbálják meg távol tartani magukat az előkészületektől. Rengeteg itt a finom műszer. Egy hozzá nem értő kéz több bajt okozhat, mint egy hurrikán... és Mr. Dooley, amikor aggódik, hajlamos a túlzott reakciókra.
– Köszönjük – felelte Scully. Követték a tisztet a lagúnát övező korallszir-tek felé. A sziget végében egy kiugró kőszál védte a kis csoport épületet a közeledő vihartól.
Mulder visszafordult és a gépből kipakolt rakományra mutatott.
– A csomagjaink és bőröndjeink ott maradtak!
Klantzét ez nem aggasztotta.
– Kiviszik őket a Dallasra. Ott vannak a fülkéik, ahol megalhatnak, noha mindenkinek meglehetősen sok dolga lesz a robbanásig. Maga a kísérlet holnap lesz.
– Ilyen hamar? – kérdezte Mulder.
– Nincs más választásunk – válaszolta Klantze, miközben szaporán szedte a lábát a parton. Homok suhogott körülöttük, szúrta az arcukat. – Akkor ér a vihar partközeibe.
Scully szerette volna megkérdezni, miért olyan fontos nekik, hogy a robbantás egybeessen a hurrikánnal, de úgy döntött, az ilyenfajta kérdéseket megtartja Medve Dooleynak vagy egy másik felelősnek.
A tiszt egy iglu formájú, szokatlan külsejű bunkerhez vezette őket, amelyhez a legkülönfélébb generátorok, légkondicionálók és műholdas antennák csatlakoztak.
– Lám, az Enika Holiday Inn! – álmélkodott Mulder.
Emberek futkostak ki-be, ellenőrizve a generátorokat, elektromos csatlakozásokat. Egy fehér kapitányi egyenruhát viselő férfi észrevette Tőket és intett Klantzénak. 
Elindultak a kapitány felé. Scully automatikusan előhúzta az igazolványát, Mulder szintén. A kapitány engedelmesen átvette az okmányokat, odaadó figyelemmel tanulmányozta, majd visszaadta őket.
– Köszönöm Scully ügynök, Mulder ügynök. Robert Ives kapitány vagyok, a Dallas-romboló parancsnoka.
Scully kezet nyújtott neki. Meglepő módon hirtelen emlékek tolultak fel benne.
– Igen, kapitány úr. Azt hiszem, én már találkoztam önnel, amikor sokkal fiatalabb voltam, a tengerészet egy fogadásán, a virginiai Norfolkban. Az apám Bill Scully kapitány volt.
– Bill Scully! – hökkent meg Ives. –Hát persze hogy ismerem. Derék ember. Hogy van manapság?
Scully nyelt egyet.
– Nemrégiben ment el. – Bocsásson meg – komolyodott el Ives. – Ha az ember ilyen sok időt tölt a tengeren, egy csomó személyes hír elsikkad, mielőtt odafigyelhetne. Őszinte részvétem.
– Köszönöm – bólintott Scully.
Ives megköszörülte a torkát, mintha a kínos témát akarná elhessenteni.
– Akkor, ha jól értettem, azért vannak itt, mivel valami szokatlan van a Fényes Üllő körül? Bradoukis tábornok nem akart további részletekkel szolgálni. Van valami, amit tudnunk kell?
Scully Mulderre pillantott, megadva neki a lehetőséget, hogy beszámoljon a sajátos összefüggésekről és furcsa elméletről. Társa azonban csak visszanézett rá, láthatólag nem óhajtott előhozakodni a feltételezéseivel.
– Azért vagyunk itt, hogy megfigyeljünk és összegyűjtsünk néhány részletet – felelte Scully. – Mint tudja, néhány szokatlan haláleset fordult elő olyan emberek között, akiknek közük volt a Fényes Üllőhöz.
Ekkor Medve Dooley rontott ki a méhkas alacsony ajtaján. Hunyorgott a széltől, hosszú haja és őszbe csavarodó szakálla szilajul lobogott. Rámeredt a két ügynökre, és arcát a készülődő viharéval felérő, rettenetes harag sötétítette el. Nyilván jó ideje fortyoghatott már magában az érkezésük miatt.
– Nem tudom, hogyan szereztek engedélyt, hogy idejöjjenek egy ilyen szigorúan titkos kísérlet színhelyére! Sajnos, nem vonhatom kétségbe a jogukat és nem is küldhetem el magukat, ami elég baj! – Csípőre vágta a kezét. – De tisztázzuk rögtön az elején: álljanak félre az útból. Sok a dolgunk. Itt egy kísérletet kell végrehajtanunk. Holnap robbantás. Nekem nincs időm skatulyából kihúzott szövetségi ügynököket ajnározni.
– Nekem legalább négy éve nincs szükségem dadára – mondta Mulder szárazon.
– Mr. Dooley – tette hozzá Scully –, elnézést kérünk, hogy berontottunk az előkészületek kellős közepébe. Higgye el, jobban örültünk volna, ha minden kérdésünkre választ kapunk Kaliforniában. De, mivel maga és az egész csoportja eltűnt egyetlen szó nélkül, nem volt más választásunk.
– Ráadásul nem árasztott el információkkal, amikor beszéltem magéval – egészítette ki Mulder.
– Na és? – vakkantotta félvállról Dooley. Hátat fordított nekik és egy csapkodó papírlapot adott át íves kapitánynak. – Új előrejelzés a műholdas adatok betáplálása után. Pontosan, ahogy vártam. A hurrikán középpontja alig kétszáz mérföldnyire van ide és elég nagy ahhoz, hogy ne tudjon elkerülni bennünket. Egyáltalán semmi lehetősége rá. Szerencsénk van! Az Enika holnap reggel fölrobban!
– Szerencsénk van? – ismételte meg Mulder.
Ives végignézte a műholdas adatokat. – Egyetértek.
– Egy pillanat! – szólt közbe Mulder.
– Csak sorjában. Hol van ez a bomba? Az egyik ládában, amelyekkel együtt repültünk vagy már összeszerelték a vezérlőben?
Dooley megvetően elnevette magát.
– Mulder ügynök, nem vagyok meghatva a szaktudásától. Ezt az épületet azért húzták föl, hogy megvédjen az atomrobbantástól. Éppen ezért, a bomba lehet a közelben. Logikus?
A lehetőség, hogy elmagyarázhat egyet-mást, úgy látszik, lecsillapította a nagydarab mérnököt.
– A Fényes Üllő berendezés a sziget túlsó oldalán, a lagúnában van. A Dallason jött, San Diegóból. Összeszerelve várja a vihart.
– Egy csomó kényelmetlenséget vállalt, hogy titokban tartsa az előkészületeket – szólt közbe Scully –, és nagy fáradsággal keresett egy szigetet, amely történetesen egy nagy viharfront útjába esik. A legtöbb ember, ha egy csöpp esze van, eltakarodik a tájfun útjából. Van fogalma róla, hogy egy ilyen vihar, milyen károkat okozhat?
Ennyi ostobaságra Dooley összevonta a szemöldökét, azután harsogva fölnevetett.
– Természetesen van, Scully ügynök! Gondoljon csak bele! A sok kár mellett, amit a hurrikán okoz egy ilyen szigeten... ki fog észrevenni még egy kicsivel több pusztítást?

HUSZONKILENC

Enika-atoll 
Péntek, 17:18

Scully úgy érezte, mintha egy satu sajtolná egyre szorosabban, amint közeledett a vihar. Állt a vad parton, nézte az elfeketedő, kísérteties alkonyfelhőket.
Medve Dooley, Mulder és Ives kapitány a vezérlő bunker előtt ácsorogtak egy viszonylag nyugodtabb pillanatban. Az épület előtti sekély lagúnában utasókra várva hintázott a kapitány hajója. A zárt víz üvegszerűen sima volt, azon túl fortyogott a tenger. A sekélyesben, a korallsziklák között habzottak a bukóhullámok.
Amikor Scully elindult a csoport felé, izgatottan előrontott a bunkerből a Fényes Üllő egyik technikusa.
– Ives kapitány, uram, vészhívás a biztonsági vonalon! – íves kapitány lenézett a derekára csatolt rádiótelefonra. Nem értette, miért nem egyenesen oda jött a hívás. – A Daliásról jött, uram – folytatta a technikus. – A hídon tartózkodó kommunikációs tiszt önnel akar beszélni.
– Huhú, lehet, hogy törlik a kísérletet! – mondta Mulder és közben Medve Dooleyt fixírozta. – Biztosan esőjegyet osztanak helyette!
Dooley csak a fejét csóválta ennyi humoron.
Mind az öten bebújtak a szűk bunkerbe. Scully örült, hogy nem kell ott állnia a nyirkos szélben, amelytől egész teste libabőrzött. íves kapitány odament a furnérlemezre erősített telefonhoz.
– Ives vagyok – mondta. Feszülten figyelt. Hirtelen elborult az arca. – Mi a nyavalyát csinálnak ilyen viharban? – Ismét elhallgatott, várta a választ. –Jó, milyen messze vannak? – újabb szünet. – És, mi vagyunk az egyetlenek hallótávolságban? Tartsa a vonalat! – reccsent bele a kagylóba. Eltakarta a kagylót a kezével és ránézett Dooley-ra. – Segélykérő hívást kaptunk. Hawaii halászhajó, japán illetőségű. Bajban vannak a tájfun miatt, és a közelben a Dallas az egyetlen hajó. Általános vészhívás volt, de sürgős segítséget kértek. Nem hagyhatjuk figyelmen kívül. Dooley elvörösödött mérgében.
– Mintha azt mondta volna, hogy ez a környék tiszta! Állítólag az Enika körüli vizeken, nincs hajóforgalom! – füsölgött. – És egyáltalán, mit csinálnak azok az idióták ilyen időben? Őrültség hurrikán idején hajózni!
– Az bizony – szűrte Mulder a fogai között.
Ives láthatólag nehezen őrizte meg az önuralmát Dooleyval szemben.
– Mivel a maguk emberei olyan titokban akarták tartani ezt a kísérletet, Mr. Dooley, nem engedték meg, hogy őrhajóflottával tisztítsuk meg a vizeket. Nem akarták, hogy bárki felfigyeljen a tevékenységükre. Mi mindent megtettünk, ami tőlünk telt, de valami könnyen átcsúszhatott – mint ez a halászhajó is. Végül is, nagy az óceán.
Dooley hatalmasat fújt és farmerje zsebébe gyömöszölte sonkamancsát.
– Szerintem kint kéne hagyni őket. Azok a durungok csak azt kapnák, amit megérdemeltek, ha egyszer úgy indultak útnak, hogy nem nézték meg az időjárás-jelentést.
Ives-nek ezzel betelt a mérték.
– Mr. Dooley, a tenger törvénye az, hogy meg kell kísérelni a mentést, akárhol adja is le a másik hajó a vészjelzést. Olyan törvény ez, amely érvényes, amióta én élek, márpedig én, egész életemben hajókon éltem. Nem fogjuk megváltoztatni a maga imádott kísérlete miatt.
– És, mit csinálunk, ha felvette a túlélőket? – érdeklődött Dooley. – Nem hagyhatja, hogy lássák a kísérletet.
– Nem engedjük fel őket a fedélzetre – már, ha sikerül bárkit is megmentenünk.
– És mi van, ha kémhajó? – folytatta Dooley. – Lehet, hogy nem mi vagyunk az egyetlenek, akiknek eszébe jutott valami olyasmi, mint a Fényes Üllő, tudja. Más ország is kifejleszthetett egy hasonló ötletet.
Scully igyekezett nem nevetni, de a medveszerű fizikus láthatólag komolyan vette gyanúját.
– Aha – helyeselt Mulder –, ha ezek a japán halászok kémek és túl sokat látnak a Fényes Üllőből, akkor elárasztják a piacot olcsó másolatokkal, aztán majd megveheti a saját robbanófejét a sarki keravillban.
Dooley vasvilla szemmel meredt rá.
Láthatólag nem tudott mit kezdeni a saját dühével.
– Hát, kapitány, legalább megtudja, kicsodák és mit csinálnak itt. Ezek nem valami jó vizek a halászatra.
Ives kapitány sóhajtott és megint a szájához emelte a telefont.
–Mi a hajó neve? Tudják meg az adatait. – Ahogy a válaszra várt, hirtelen kifutott az arcából a vér. – Fuku-riju Maru – mondta. – Szerencsés Sárkány?
Scully tűnődve nyomta az állához az ujját.
– Szerencsés Sárkány... Ismerősen hangzik...
– Nyugtázzák a hívását – szólt bele a telefonba íves. – Mondják meg nekik, hogy segítünk. Készítsék föl a Dallast az azonnali indulásra. – Leengedte a telefont és Scullyra nézett, mivel ő volt az egyetlen, akinek jelentett valamit ez a név.
– Arra a másik japán hajóra gondol, amelyet ugyanígy hívtak. Amelyik 1954-ben, a Castle Bravo robbantáskor túl közel merészkedett a Bikini-szigetekhez. A személyzet súlyos radioaktív fertőzést kapott. Nemzetközi botrány lett belőle. –És most egy hajó, amelyet ugyanígy hívnak, ehhez a kísérlethez közeledik? – kapta föl a fejét Mulder. –Ez nem lehet véletlen.
– Ó, dehogyis, Mulder! – vágott a szavába Scully. – Nehogy már azzal gyere, hogy ez holmi... kísértethajó, tele sugárfertőzött japán halászokkal, akik visszatértek, hogy leállítsák a Fényes Üllőt.
Mulder tehetetlenül emelte föl a kezét. 
– Én, nem mondtam semmi ilyesmit, Scully. Neked túlságosan élénk a fantáziád. – Tettetett komolysággal vonta össze szemöldökét. – Mindazonáltal érdekes ötlet.
– Kapitány úr – fordult Scully íveshez –, szeretnék kimenni magukkal ahhoz a halászhajóhoz. – Mulderre nézett, a tekintetével kérdezte, nem akar-e velük tartani.
– Nem, kösz! – tiltakozott a férfi. – Inkább maradok a szilárd szárazföldön. Körül akarok itt nézni. Ne felejtsd el fölvenni a mentőmellényedet! – szólt Scully után, amikor a nő és íves elindult a hűvös szélben.
Scully igyekezett nem láb alatt lenni a romboló parancsnoki hídján.
Ives kapitány utasítást adott a kormányosnak, hogy távolodjon el az Enika-atolltól a viharkorbácsolta vízen. Amint a csatahajó túljutott az alattomos víz alatti szirtekről árulkodó fehér tajtékcsipkén, az alacsony korallsziget is eltűnt a szemük elől. A Dallas a nyílt tenger felé tartott, a bajba került halászhajó felé.
Scully többször szeretett volna beszélgetést kezdeményezni, de nem találta a megfelelő szavakat, íves szemmel láthatóan nagyon gondterhelt volt: deres szemöldökét összevonta, száját harapdálva húzogatta a bajuszát. A nő végül nem bírta tovább.
– Ives kapitány, magát nagyon megdöbbentette ennek a halászhajónak a neve. Mit tud a Szerencsés Sárkányról? Úgy értem, az eredetiről.
A kapitány futó pillantást vetett rá, aztán cérnavékonnyá keskenyedett, fakó szájjal tovább bámulta a Dallas hídjának esőverte ablakán túl tomboló tengert. Görcsösen nyelt egyet.
– Én megfigyelő voltam a Castle Bravo kísérletnél, Scully ügynök. Fiatal matrózként láttam, amint egy csomó szigetet felrobbantottak. Tengerész voltam a körmöm hegyéig és közöttünk, nagyra törő fiatalok között, akkoriban voltak olyanok, akik szabályszerűen „gyűjtötték" a bombarobbantásokat. Igyekeztünk olyan hajóra kerülni, amelyiket megfigyelőnek osztottak be a robbantáshoz. Nagyon jó mulatságnak tartottuk.
– Annyit mondhatok magának, félelmetes látvány – de a Castle Bravo valami teljesen más volt: új kísérlet, a valaha mért legnagyobb teljesítményű atomrobbantás. Amennyire érthettem, a Los Alamos-i tudósok rosszul számolták ki a hatáskeresztmetszetét. Öt megatonnásra tervezték... ehelyett csaknem tizenöt niegatonnás lett. Annyi, mintha tizenötmillió tonna TNT-t robbantottak volna fel.
– A szám magában semmi, amíg nem hasonlítja össze valamivel. A Kisfiú, amit Hirosimára dobtak, körülbelül tizenkét és fél ezer tonna TNT-vel volt egyenértékű. Ez azt jelenti, hogy a Castle Bravo ezerkétszázszor hatalmasabb volt a hirosimainál. Ezerkétszáz hirosimai bomba egyszerre! – Megcsóválta a fejét. – Látnia kellett volna. Csak magának a tűzgolyónak négy kilométer volt az átmérője.
– Nem vagyok biztos benne, hogy csakugyan látni szeretném – nyelt egyet Scully. – Nem volt veszélyes olyan közel menni hozzá?
Ives szórakozottan mosolygott. – Sokan kaptak tisztességes dózist. Valami fehér szörnyűség esett az égből – később kiderült, hogy az elgőzölgött ko-rallból kicsapódott kalcium. A veszélyes övezet nyilvánvalóan sokkal nagyobb volt, mint amekkorára tervezték.^
– És, az a japán halászhajó történetesen a rossz helyen volt a rossz időben – folytatta Scully.
– A Szerencsés Sárkány egyáltalán nem volt olyan szerencsés – mondta a kapitány. – Huszonhárom fős személyzettel halásztak Bikinitől keletre, több mint nyolcvan tengeri mérföldre – jó nagy távolság, de sajnos, a szél éppen arra vitte a csapadékot. Két héttel később a halászhajó beteg legénységgel futott be hazai kikötőbe. Az USA ajánlott radiológiai szakorvosokat, de megtagadta, hogy ismertesse a csapadék összetételét. Valaki attól félt, hogy a szovjetek ki tudják következtetni belőle a bomba gyártási titkát. Egy halász meghalt másodlagos fertőzésben.
– Lewis Strauss, az Atomenergia Bizottság elnöke minden felelősséget elhárított, azt mondta, a halászok tudták, hogy a veszélyzónában vannak –amiben én, nagyon kételkedem –, és hogy a Szerencsés Sárkány valószínűleg a vörösök kémje volt.
– A vörösök kémhajója? – Scully torka összeszorult a hitetlenkedő haragtól. – Nem tudott mást mondani.
– Ezekkel a szavakkal. – A kapitány keményen, összeszűkült szemmel nézett rá. – így hát, nem áll szándékomban hagyni, hogy ez a másik szerencsétlen hajó erre pilinckázzon, kiszolgáltatva a halálos csapadéknak, még abban az esetben is, ha a tájfunt megúszná.
– De, ha jól értettem – vágott közbe Scully –, ennek a fegyvernek egyáltalán nincs radioaktív csapadéka. A Fényes Üllő kisteljesítményű berendezés, nem olyan, ami kiterjedne az óceánra. 
Ives kétkedve nézett rá. – Természetesen. A Castle Bravót is harmadolyan erősre tervezték, mint amilyen lett. Én megtanultam a magam leckéjét, még ha Mr. Dooley nem is. Ez a Fényes Üllő vadonatúj technológia, és akárhány számítógépes szimulációt futtattak végig a tudósok, néha egyszerűen megfeledkeznek a másodlagos hatásokról. Én nem akarok ennek esélyt adni. Scully nyelt egyet, végül kinyögte:
– Maga nem... nem gondolja, hogy valami természetfölötti lenne ennek a másik Szerencsés Sárkánynak a megjelenésében? Egy ilyen időpontban?
– Természetfölötti? – mosolygott halványan íves. – Nem, ez csak véletlen. Amennyire én tudom, ez meglehetősen közönséges név a japán halászhajók között. De akkor se engedem, hogy még egyszer megtörténjék.
Az ég elsötétedett, a felhők összébbhúzódtak körülöttük, mint a pányva. Valamivel ezután a Dallas orr-érzékelői jelezték a halászhajót. Egyenesen arra fordultak. Scully már látta a kavargó tengeren bukdácsoló sötét árnyékot. Nem is tudta, mit várt. Talán a bolygó hollandi rozzant vén hajóját, néhány, a korlátba kapaszkodó, rongyos túlélővel?
A Szerencsés Sárkány tökéletesen épnek látszott, még csak nem is nagyon küzdött a hullámokkal, íves kapitány ennek ellenére odakormányozta a rombolót a halászhajóhoz. Odalent a fedélzeten két átázott ázsiai halász hadonászott segítséget kérve, míg a harmadik bent maradt a kormányosfülkében.
– A hajó meglehetősen erősnek látszik – mondta íves. – Meg kéne próbálni elvontatni az atollig.
Scully gyorsan bólintott, nem tudva, a kapitány a véleményét kérdezte-e, vagy csupán egy tényt szögezett le. íves odadobott neki egy esőkabátot és odahívott egy csoport tengerészt.
– Gyerünk, hozzák át azokat az embereket a fedélzetről! Adjanak nekik meleg ruhát meg levest!
Két újabb figura tűnt fel a hajón, árnyként derengtek a parancsnoki kabin esőverte ablakai mögött. Amint a tengerészet mentőegységei odaértek, hogy segítsenek a halászoknak átszállni a Dallas fedélzetére, a két árnyalak is előjött. Az első egy forradásos, polinéz arcú férfi volt, aki óvatosan mozgott. Scully bizonyos volt benne, hogy ez az ember vak, mert tejfehér volt a szeme. Amikor a második árnyalak a romboló vizes hágcsója után nyúlt, Scully nyomban fölismerte, és elállt a lélegzete.
Miriel Bremen kapaszkodott fölfelé az esőben.

HARMINC

Enika-atoll 
Péntek, 18:05

Mulder fölnézett a dühös egekbe. Sóváran gondolt rá, milyen szépek is tudnak lenni a csendes-óceáni naplementék. Most olajszürke felhők gyülekeztek, közöttük természetellenesen, üszkösen sárgászöld lett az ég.
A „Viharos idő" első taktusait zümmögte, de meg sem próbálta énekelni, mert nem tudta biztosan a szöveget.
– Szóval, mégse szabadulhatok magától, Mulder ügynök! – állt meg mellette Medve Dooley. – Azért maradt itt, mert érdekli a Fényes Üllő technikája, vagy mert fél a vihartól?
– Igen – felelte Mulder rejtélyesen. –Tökéletesen így van.
Dooley viccesnek találta a választ és jót kacagott, túlharsogva még az erősödő szelet is.
– Csak púpnak vannak a hátamon, a nyomozásuk akadályozza a kísérletet –de hát, itt van és én lehetővé teszem, hogy mindent láthasson a saját szemével. – Felsóhajtott. – Úgy sejtem, a részleges felvilágosítás ártalmasabb, mint a semmilyen felvilágosítás, így hát, ellátom információkkal. – Hátraordított a technikusoknak a bunkerbe. –Beugróm egy dzsipbe, átmegyek a sziget másik végébe, utoljára ellenőrzöm a berendezést. – Mulderhez fordult. –Jöjjön velem és megláthatja, mi ez!
Most Victor Ogilvy jött elő a bunkerből.
– A jelentések szerint már mindent ellenőriztek, Medve – törölgette szemüvegéről a ráfröccsent esőcseppeket – Első dolgunk volt, amikor a gépünk leszállt, hogy kimentünk a csoporttal. Mindén rendben.
—Jól van – felelte Dooley. Haja-sza-kálla lobogott. – De nem azt kérdeztem, hogy te ellenőrizted-e. Azt mondtam, hogy én magam akarom látni. Szeretek magam utánanézni a dolgaimnak, oké?
– Rád itt van szükségünk, Medve –mondta Victor, aki mintha a pánik szélén állt volna a vihar és a közelgő kísérlet miatt.
– Nem és nem, a szentségit! – hördült föl Dooley. – Éppen elég gond nekem ezt az FBI-ügynököt pesztrálni. Már abban sem bízhatok, hogy a saját embereim képesek elvégezni a munkájukat? – Victor megbántottan nézett rá. –Ne haragudj, Victor – enyhített a stíluson Medve –, de nem akarok belebal-tázni a diagnosztikába, te pedig nagyon jól kézben tudod tartani az irányítást a bunkerben. Ügy egy óra múlva itt vagyok. Mulder ügynök és én, kimegyünk oda, de még sötétedés előtt visszajövünk – ami bármikor bekövetkezhet, hála a tájfunnak.
Mulder követte Dooleyt egy ponyvával bori tott_4terep járóig, amely a szabadban állt; de a széltől megvédte a bunker homokszínű kupolája. Dooley lerántotta a vastag ponyvát és bedobta egy raktárbarakkba. Olyan stílusban ugrott be a vezetőülésbe, ami Műidért egy hűséges lovának nyergébe, pattanó, testes cowboyra emlékeztette.
A szakállas mérnök figyelte, amíg Mulder elhelyezkedett mellette a vezetőülésen. Dooleyt jó melegen és kényelmesen tartotta a farmerzubbony és a flaneling. Mulder szerint ez ugyan a legkevésbé alkalmas ruházat egy tropikus csendes-óceáni atollon, most azonban a dühös vihar borzongató szelet hajtott az éteren át.
– Át fog ám ázni a tip-top öltönye, amint rákezd a zápor – mondta Dooley.
Mulder beletörölte kezét zakója szövetébe és meglazította a nyakkendőjét.
– Fent a hajón, a bőröndömben van néhány csinos hawaii ingem, de sose volt időm átöltözni.
Dooley beindította a dzsip motorját, és elporzottak. A jármű nagyokat zökkent az erdőn keresztülvezető kezdetleges úton. Karneváli kocsiként ugrált és rángatózott, ahányszor kerékvágásba vagy gyökérbe ütközött.
Mulder csak kapaszkodott, és szólni se tudott, mert a fogai összecsattantak, valahányszor ki akarta nyitni a száját. Dooley a volánt markolva vezetett. Muldernek, aki az utat bámulta, végre sikerült túlordítania a dzsip motorjának zúgását és a szél bömbölését.
Nemsokára szétnyílt az őserdő és Mulder ismét a határtalan óceánt látta maga előtt. Hullámtornyok emel-kedtek-süllyedtek, szédítő érzékcsalódást keltve, mintha valami részeg tárcsán forogna a táj. Egy sekély, félkör alakú lagúna rágta be magát az atoll vihar felőli oldalába, fűrészfogas zátonyok védték a betörő hullámoktól. A medence közepén valamiféle mobilszobor állt tutajon.
– Íme, a Fényes Üllő – mondta Medve Dooley. – Egyszerűen páratlan. Hát nem szép?
Mulder olyannak látta, mint egy kényszerleszállt, idegen űrhajót. Úgy vélte, az lesz a legtapintatosabb, ha semmitmondóan hümmög.
– Látja azokat a támasztékokat, amelyek a tutajt tartják? A víz alatt is robbanthattunk volna, de így könnyebb volt rögzíteni a diagnosztikai eszközöket.
Hosszú fémcsövek, kábelek pókhálója húzódott az őserdőben a keréknyomokkal szabdalt út mentén. Alállomások voltak a kábelek kereszteződéseinél. Dooley odamutatott.
– Ott vannak azok a könnyű vezetékek, azokban vannak a diagnosztikai eszközök fénykábelei. A robbanás első pillanatában elgőzölögnek, de az adatok egy miliszekundummal a lökéshullám előtt haladnak, így az általuk szerzett információkat megmentjük a megsemmisüléstől. Lesz néhány használható jelünk, mielőtt az egész elpusztulna, azután a túlsó bunkerben a számítógépek a szexis analíziskódjaikkal addig rágcsálják a számokat, amíg valami értelmes dolog ki nem sül belőle. Kamerákat is telepítettünk szerte az őserdőben. Nem lehet megmondani, hány éli túl a robbanást és a tájfunt, de a fényképek látványosak lesznek.
– A Kodak nagy pillanata – mondta Mulder.
– Lefogadhatja.
– Szóval – bámulta á szerkezetet Mulder –, azt gondolják, hogy senki sem veszi észre az atomrobbantásukat, mert minden pusztítást a vihar számlájára írnak? Ha jól tudom, néhány hidrogénbomba szó szerint eltörölt kisebb szigeteket.
Dooley legyintett, mintha félresöpörné Mulder megjegyzését.
– Igen, de azok kövér tramplik voltak. A Fényes Üllő korántsem lesz akkora. A hatásfokát csak a nagaszaki bombáéhoz lehet hasonlítani, ami igazán semmi, ha azt vesszük, mennyit fejlődtek a robbanófejek.
Mulder a két japán városra gondolt, amelyeket az atombombák eltöröltek a második világháborúban és csöndesen megkérdezte Medve Dooleyt, miért használta a „semmi" szót.
– Ugyan! – felelte a mérnök – manapság a silókban ötven vagy száz, a nagaszaki bombának megfelelő robbanófejet tárolnak minden egyes rakétában. Többszörös robbanófejek, valamennyi egymástól függetlenül keres célt. A Kövér Ember és a Kisfiú meglehetősen terebélyesek voltak a maguk idejében, a Jura-korban, de nem foghatók ahhoz, amit ma tudunk.
Meleg esőcseppek zúdultak a szélvédőre. Mulder a szeme fölé tette a kezét, úgy nézte a tutajon a rozogának tűnő szerkezetet.
– Ez csakugyan kis hatóerejű nukleáris fegyvernek tűnik. Üzleti okokból, vagy a pénzügyi keretek szűkek?
Medve Dooley a fejét csóválta.
– Nem jól fogja meg a dolgot. A Fényes Üllőben, ember, nincs radioaktív szennyezés! Valami különös technológiával, amit dr. Gregory agyalt ki, minden veszedelmes származék tökéletesen megsemmisül egy másodlagos reakcióban. Fogalmam sincs róla, hogyan találta meg a képletet, de ez lemos minden politikai megbélyegzést a nukleáris fegyver használatáról. A Fényes Üllő végre használhatóvá teszi az atomfegyvert! Nem csak blöffölésre lesz alkalmas.
– És az jó? – nézett rá Mulder.
– Nézze, nem dobhat bombát egy városra, ha utána ötven évet kell várnia, amíg a sugárzás elenyészik. Még évtizedekkel a békeszerződés aláírása után is rákot kaphat, akkor meg mire jó? – Elvigyorodqtt és fölemelte az ujját. – A Fényes Üllővel azonban szétlapíthatja az ellenséges várost, azután előretör, fölüti a sátrát és megszerezheti a területet. Rögtön elkezdheti a javításokat. Pontosan fordítva működik, mint a neutronbomba – emlékszik rá? Kizárólag halálos sugárzás, szinte semmi anyagi kár.
– Azt hittem, a neutronbombát betiltották, mert azt terjesztette róla a sajtó, hogy direkt a polgári lakosság le-gyilkolására gyártották.
Dooley vállat vont.
– Nézze, én igyekszem távol tartani magam a politikától. Én csak a fizikával törődöm. Azzal, ami rám tartozik.
Mulder tovább feszegette a kérdést.
– Így hát... megalkotta a Fényes Üllőt, egy atomfegyvert, amelyet a kormányunk föl tud használni egy összetűzésben anélkül, hogy Aggódnia kellene a következmények miatt – és azt mondja, hogy nem törődik a politikával?
Dooley nem válaszolt. Kiszállt a dzsipből, de a motort nem állította le, amíg megvizsgálta a vékony csövek összeköttetéseit, benyomta az ellenőrző gombokat az alállomásokon, hogy a műszerfal valamennyi fényelektromos diódája zölden pislogjon. Láthatóan nem érdekelték az erkölcsi kérdések, de mintha érezte volna, hogy Mulder némán nézi. Miután végigpiszkálta a diagnosztikai érzékelőket, fölállt, lassan szembefordult a széllel és visszanézett.
– Jól van, Mulder ügynök, elismerem, erre is gondoltam. Sokat gondolkodtam ezen, de akkor se én vagyok a felelős. Ne leckéztessen.
– Kényelmes magyarázat, nem gondolja? – kérdezte Mulder. Szándékosan provokálta a kutatót, kíváncsi volt rá, mi szalad ki Medve Dooley száján, ha kellőképpen felbőszül.
A férfi azonban sajátos módon nyugodtnak látszott. Határozott volt, nem dühös.
– Olvasom az újságokat. Nézem a CNN-t. Ésszerűen gondolkodó, értelmes ember vagyok – de nem tettetem, hogy tudnám, hogyan reagálnak más kormányok, milyen külpolitikát csinálnak más országokban, amik olyan idegenek nekem, mint a Mars. Fizikus és mérnök vagyok, méghozzá fene jól értek a szakmámhoz. Tudom, hogyan kell működtetni eaeket a szerkezeteket. Ez a dolgom. Ha valaki úgy dönt, hogy ez jó dolog, akkor megfizet engem, én pedig elvégzem a munkát. Rábízom a külpolitika szakértőire hogyan használják föl a lehető legjobban, amit csináltam.
– Jó, rendben – mondta Mulder. –Szóval, ha maga megcsinálja ezt az újfajta fegyvert, és valaki ezzel radíroz le mondjuk, egy boszniai várost, akkor maga a legcsekélyebb mértékben sem fog bűntudatot érezni a polgári halottak miatt?
Dooley megvakarta a szakállában levő fehér csíkot.
– Mulder ügynök, talán Henry Ford a felelős az összes autóbalesetért? A fegyvergyáros azokért, akiket bolti rablás közben ölnek meg? Az én csoportom előállított egy eszközt\^amii fölhasználhat a kormány, egy erőforrást, amelyet a külpolitikai szakértők alkalmazhatnak.
– Ha egy olyan Szaddam Huszein-vagy Moammar Kadhafi-féle dilis fejébe veszi, hogy le akarja dobni otthon összebarmolt urániumbombáját New Jerseyre, biztos akarok lenni benne, hogy a mi hazánknak megvannak az eszközei, nem csupán arra, hogy megvédje magát, de arra is, hogy visszaüssön. Ők a politikacsinálók. Az ő dolguk kitalálni, hogyan lehet ezeket az eszközöket bölcsen fölhasználni. Nekem annyi alapom van beleszólni ennek az országnak a külpolitikájába, mint egy politikusnak odajönni a laboromba és megszabni, hogyan folytassak le egy kísérletet. Ez nevetséges, nem gondolja? 
– Így is lehet nézni – hagyta rá Mulder.
– Tény, hogy mi, kutatók nem tudunk erről eleget – folytatta Dooley. – Ha belekeveredünk olyasmibe, amit nem értünk és a lelkiismeretünkre hallgatunk mindenféle hézagos információk alapján, úgy végezhetjük, mint... mint Miriel Bremen, egy veszett tiltakozó, aki nem érti meg, ki mozgatja a szálakat és miért azok az emberek hozzák a döntéseket, akik hozzák. Én pedig kezeskedem róla, hogy Miriel Bremen egy fikarcnyival sincs nagyobb hatással az USA külpolitikájára, mint én.
Medve Dooley nagy formában volt, Mulder elbűvölve figyelte. Még cukkolnia se kellett, hogy beszéljen. A mérnök lenézett nagy mancsára.
– Tudja, én kedveltem. Miriel jó kutató. Mindig új megoldásokkal jött elő, amikor Emil Gregory problémába ütközött. De, azután túl sokat rágódott olyan dolgokon, amelyek nem tartoztak a munkaköri leírásába, és nézze meg, hol van most. A Fényes Üllő többször is visszavetette, amikor Muriel otthagyta a munkát vagy mikor dr. Gregoryt megölték. Ennyi munka után én nem fogom hagyni, hogy a Fényes Üllő csődöt mondjon. – Rászögezte vastag ujját a tutajon ringatózó valamire. – Az az én felelősségem, ott. Látni fogom, amint működik. – Befejezte a műszerek ellenőrzését, erélyesen a farmerjébe dörgölte a kezét, nagyjából leverve róla á földet és a port, majd visszamászott a dzsipbe. – Ez jó kis purparlé volt, Mulder ügynök, de a visszaszámlálás akkor is ketyeg, amikor beszélgetünk, és nekem még sok dolgom van.
– A Fényes Üllő holnap hajnalban negyed hatkor felrobban. Tudja, olyan ez, mint á Trinity kísérlet volt. Azt egy vihar hátráltatta, amelyik az éjszaka közepén csapott le Új-Mexikóra. Itt viszont számítunk a viharra.
Rátaposott bakancsos lábával á gázpedálra, a dzsip homokfelhőt kavarva pördült meg és száguldva elindult vissza, a bunker felé.
Mulder az órájára nézett. Még tíz óra.

HARMINCEGY

Dallas hadihajó 
Péntek, 20:09

A kora este sötétjében zsírosán fénylett a fortyogó óceán. A hold nem tudott áttörni a fellegeken. Hidegen, fémesen süvített a szél.
Scully vacogva kapaszkodott a Dallas szürke kötelekből font, dróthálóra emlékeztető korlátjába. Nézte a Szerencsés Sárkány mentési munkálatait. Permetben és verejtékben ázó, izmos, fiatal tengerészek hemzsegtek a megmentett halászhajó fedélzetén, segítettek a három halásznak, a forradá-sos vak embernek és Miriel Bremen-nek, amíg el nem érték a romboló viszonylag biztonságos fedélzetét.
Ives kapitány döbbent felindulással bámulta a vak utast. Képtelen volt levenni a szemét a férfi varos arcáról, az üres, halott pillantásáról, amint a menekült fölfelé kapaszkodott a nyikorgó létrán. A vak elérte a fedélzetet, szinte tudomást sem véve a hurrikán erejű szélről. Lassan szembefordult íves kapitánnyal, mintha tudná, hogy a tengerész őt bámulja. Halvány mosoly suhant át forradásos arcán.
Scully érdeklődve figyelte a néma találkozást, de azután Miriel Bremen felé fordult a figyelme, aki akkor lépett föl a Dallas fedélzetére. Valamilyen különös okból árulásnak érezte, hogy Miriel csak úgy lelépett a színről. Émelyítőén összeszorult a gyomra. Vajon, mire készül a másik nő? Miriel még nem vette észre őt.
– Ugye nem várja, hogy ezt puszta véletlennek higgyem, Ms. Bremen? – kiabálta túl az ügynök a szél és a hullámok harsogását.
Miriel Bremen meglepetten fordult a hang felé, hosszú arca összerándult a haragtól.
– No lám, Scully ügynök! Szóval egész idő alatt tudott a Fényes Üllőről? Micsoda balek voltam. Palira vett, hogy hátha fecsegni fogok magának!
– Ez nem is igaz – hökkent meg Scully. – Én csak...
De Miriel elhúzta a száját és erélyesebbért feltolta az orrán a szemüvegét, miközben szél lobogtatta fakóbarna haját.
– Több eszem is lehetett volna, minthogy egy FBI-ügynöknek higgyek.
Ives kapitány megállt Scully mellett és szemügyre vette a csuromvizes Murielt.
– Maga ismeri ezt a személyt?
– Igen, kapitány úr. Harcos aktivistája Berkeley-ben az atomfegyver-ellenes mozgalomnak. A színhely közelében volt, amikor megölték dr. Emil Gregoryt, a Fényes Üllő-terv eredeti vezetőjét.
Ives kapitány erősen összeráncolta a szemöldökét. – Ez épp a megfelelő hely, a hajókázásra.
– És, azt is lefogadhatja, hogy a hajó neve sem véletlen – komorodott el Scully. – Még, ha nem is számíthattak rá, hogy valaki felismeri, viccnek akkor se rossz.
– Vigyék le őket! – utasította Ives a közeledő tengerészeket. – Mindegyiket külön fülkébe. Tudják meg a nevüket és gondoskodjanak a kényelmükről, de ne engedjék, hogy zavart keltsenek! Lehet, hogy nem egészen azok, akiknek látszanak. – Elfordult, hogy ismét szemügyre vegye a vak ismeretlent. Az csak állt mereven, azzal a halvány, elégedett mosollyal forradásos arcán. – Kapcsolatba lépünk Mr. Dooleyval és megkérdezzük a véleményét.
– Azt hiszem, meg lesz lepve, ha meghallja, hogy további látogatókat kap – mondta Scully. – Különösen ilyeneket.
– Valószínűleg – értett egyet Ives.
A három halászon látszott, hogy örülnek és megkönnyebbültek, hogy a nagy és stabil romboló fedélzetére kerülhettek, míg Miriel és a vak, mintha hadifogolynak tekintették volna magukat. Miriel büszkén lépkedett a tengerészek között, akik a fedélzet alatti fülkébe kísérték.
– Ives kapitány! – kiáltott föl a Szerencsés Sárkányról az egyik tengerész. – Uram, azt hiszem, le kéne jönnie! Találtunk pár érdekes dolgot a fedélzeten, lehet, hogy meg szeretné nézni őket.
– Rendben – felelte íves. – Lemegyek.
– Szeretnék magával menni, kapitány úr – mondta Scully.
– Magától értetődik. Úgy látszik, maga sokkal többet tud bizonyos részletekről, mint én. Ez egyre furcsább.
– Sajnos, egyikünknek sincs teljes képe – mondta Scully.
Leereszkedtek a hajó oldalán, lemásztak a síkos létrán a Dallashoz kötött halászhajó fedélzetére. Scully szorosán markolta a létrafokokat, nehogy lesodorják a vihar kiszámíthatatlan lökései.
A Szerencsés Sárkány rángatózott, ugrált a mélyben, noha a nagy romboló felfogta előle a hullámok zömét. Scully annyit meg tudott állapítani, hogy nem tűnik sérültnek: a felszerelése érintetlennek látszott, fedélzete, hajóteste ép – de hát nem tudott eleget az ilyen kis tengeri járművekről ahhoz, hogy felbecsülhesse a káraikat.
Az egyik tengerész elébük jött és gyorsan mutogatni kezdte a furcsaságokat, amelyeket a Szerencsés Sárkányon találtak. 
– Minden rendszer működőképesnek látszik, uram! – ordította túl a fiatal matróz az óceán bömbölését. – Ameny-nyire meg tudom ítélni, semmiféle kár nem esett bennük, semmi, ani^ szükségessé tette volna a sürgős segélyhívást! Ez a hajó nem forgott veszélyben.
– Lehet, hogy megrémültek a vihartól – vélte íves.
– Nem hiszem, hogy bármiféle bajban lettek volna – csóválta a fejét Scully. – Azt akarták, hogy idejöjjünk és fölvegyük őket. Ez volt az egyetlen lehetőség, hogy eljussanak a Fényes Üllő-kísérlet színhelyére.
Ives kapitány megvakarta az állat, megsimította a bajuszát, de nem szólt semmit.
Újabb tengerész dugta ki a fejét a fedélzeti nyílásból.
– Nagyon szokatlan a törzs szerkezete, uram! Kis hajóban még sohasem láttam ilyen építésűt. Gyakorlatilag páncélozott. Lefogadom, hogy ebben a méretben még sosem építettek ilyen erős hajót.
– Speciális terv – motyogta Scully. –Vajon arra szánták, hogy kibírja ezt a hurrikánt?
– Tájfunt – helyesbített Ives kapitány.
– Egy nagy vihart – mondta Scully. – Ha ez a cél, akkor speciális hajó kell hozzá.
– De ez egy halászhajó – mondta a mellettük álló tengerész.
– Mármint, úgy néz ki, mint egy halászhajó – vitatkozott Scully.
Ives megcsóválta a fejét.
– Nézze a felszerelést, a hálókat. Minden vadonatúj. Ezek a hálók még sohasem láttak vizet. Mindez csak kellék... színjáték. Azt hiszem, igaza van, Scully ügynök. Itt valami sötétebb dologról van szó.
Ujabb matróz bukkant elő a hátsó raktárnyílásból.
– Egyetlen hal sincs odalent, uram! Egyáltalán nincs rakomány, csak némi felszerelés, meg egy hordó.
– Hordó? – ismételte meg íves. – Mi van benne?
– Úgy gondoltam, ön akarja levenni a fedelét, uram. Arra az esetre, ha valami fontos van benne.
Ives kapitány és Scully leereszkedett a fedélzet alá, ahol egyetlen hordót találtak, odaláncolva a hajó oldalához. Scully elméje vágtázni kezdett a láttán. Miriel Bremenre és radikális társaira gondolt, a gyanúra, amely dr. Gregory halálakor hullott a hajdani munkatársra, a hajdani fizikusnő váratlan ideérkezésére – nyilván azért jött, hogy tönkretegye a Fényes Üllőt. Miriel mindenre képes, ha szükségesnek érzi...
Ives átvett egy csavarhúzót a tengerésztől és feszegetni kezdte a hordó tetejét.
– Várjon! –kiáltotta hirtelen Scully. – Várjon! Bomba is lehet!
De íves már lepattantotta a fedelet. Megmerevedett, mintha azt várta volna, hogy mindjárt robban. Amikor nem történt semmi, magasabbra emelte a tetőt.
– Semmi – mondta. – Csak valami porszerűség. Valamilyen fekete hamu.
Scully hevesen dobogó szívvel rohant oda. Az egyik matróztól kapott zseblámpával bevilágított a hordóba, amelyben valami fekete porféle csillogott. Csaknem kétharmadáig volt vele a hordó.
– Miért hoztak magukkal egy hamus-hordót erre az útra? Ez valami hamvveder? – kérdezte a matróz.
Scully óvatosan kinyújtotta a kezét, fölcsippentett egy kis hamut, és szétmorzsolta. Zsíros, poros volt. Mint annak a kis fiolának a tartalma, amelyet Nancy Scheck medencéjében találtak.
– Nem, ez nem krematóriumból való – mondta. – De úgy gondolom, egyértelmű, közvetlen bizonyíték arra, hogy Miriel Bremen belekeveredett a Fényes Üllő körüli gyilkosságokba.
Ives visszatette a hordóra a tetőt és a matrózokhoz fordult.
– Ellenőrizzék, biztonságos-e a hajó. Scully ügynök, menjünk vissza a Dallas fedélzetére. Meg kell kérdeznünk Mr. Dooleyt, tud-e valamit erről.
Scully követte a kapitányt. Most első dolga lesz, hogy beszéljen Miriel Bremennel és megpróbáljon válaszokat kiszedni belőle.

HARMINCKETTŐ

Dallas hadihajó 
Szombat, 1:02

A biztonsági tiszt kiválasztott egy kulcsot a csörömpölő karikáról és kinyitotta a kabint, ahová Miriel Bre-ment zárták. Nem kopogtatott, hiszen Miriel nyilván hallotta, hogy közelednek. A lépések úgy kongtak a fémpad-lón, hogy hallani lehetett még a hurrikán fojtott bömbölésén át is.
Scully a folyosón várakozott. A szeme égett és viszketett, mert az utóbbi órákban túl keveset aludt és túl sokat gondolkodott. A biztonsági tiszt kinyitotta a súlyos vasajtót és intett neki. Scülly nyelt egyet, fölemelte a fejét és belépett a kis szobába.
Miriel Bremen egy keskeny priccsen ült, a térdére könyökölve, hosszú állat a tenyerébe támasztva. Fölnézett Scully-ra. Vörös, karikás szemében csak a megismerés villant, nem a remény.
– Hozott legalább némi kenyeret és vizet a magánzárkámbá? – kérdezte.
Scully Sneghökkenten nézett a biztonsági tisztre, majd vissza Mirielre.
– Kér valamit enni? Talán szerezhetünk magának ennivalót,
Miriel sóhajtva megrázta a fejét és reszkető kézzel simított végig szürkésbarna haján.
– Nem, egyáltalán nem vagyok éhes. Ez csak vicc volt.
Egy gondolat villant át Scully agyán, egy ötlet. Miriel Bremen egész viselkedése megváltozott a berkeleyi találkozás óta. Most hirtelen arra gondolt, hogy tudja is, miben. Miriel éppen olyan határozott, mint volt, de most rémültnek látszik.
Ám furcsa mód mintha nem attól félt volna, hogy fogoly egy haditengerészeti rombolón. Végül is, semmi törvénytelenséget nem követett el, noha nyilvánvalóan meg akarta akadályozni a Fényes Üllő-kísérletet. Nem, a nyúzott arcú Miriel Bremen úgy festett, mint aki eltévedt. Mintha öszecsapnának fölötte a hullámok, mert túl messzire sodorta el a meggyőződése. A közeledő robbantás rémületében tevékenysége olyan fanatizmussá hevült, hogy otthagyta a munkáját Ber-keley-ben és nekivágott a tájfunnak egy kis halászhajóval.
Scully állt a kabinban és a kínos érzésekkel viaskodott, amelyek megrohanták. Amikor találkozott Miriel Bremennel a „Le a nukleáris tébollyal!" központjában, újraélte első egyetemi évét. Akkor nagyon közel állt hozzá, hogy a fiatalság szenvedélyével maga is felcsapjon aktivistának. A szülei persze hallani se akartak róla. Azután, néhány évvel később jött a belépés az FBI-hoz. Ez is a szülei akarata ellenére. Scully nem tudott egykönnyen szakítani meggyőződéseivel... de most, szemben Miriel Bre-mennel, meglátta a keskeny vonalat, ameddig jómaga is elment. Ha a dolgok másképpen fordulnak, ő is belezuhanhatott volna egy ugyanilyen meredek szakadékba. Az őrhöz fordult.
– Magunkra hagyna minket néhány percre, kérem?
A biztonsági tiszt tétovázott.
– Várjam meg odakint a folyosón, asszonyom? – kérdezte.
Scully karba fonta a kezét.
– Ezt a nőt semmiféle bűncselekménnyel nem vádolják. Nem hiszem, hogy veszélyt jelentene. – Mirielre pillantott. – Mellesleg a quanticói FBI-akadémián tanultam közelharcot és önvédelmet. Azt hiszem, elbánok vele, ha szükséges.
A tengerész némi habozó tisztelettel sandított Scullyra, azután úgy biccentett, mint akinek inkább tisztelgéshez volna kedve. Becsukta az ajtót maga mögött és elmasírozott a folyosón.
– Maga mondta, Scully ügynök! – kezdte Miriel. – Nem vádolnak semmilyen bűncselekménnyel. Semmit sem követtem el maga vagy a hajó vagy a Fényes Üllő előkészületei ellen. Egyetlen dolgot tettem: segítséget kértem egy viharban.
Mintha meghallotta volna a szavait, odakint olyan erővel támadt fel a szél, hogy a romboló belereszketett, ^cully érezte, hogyan rázkódik az óriási hajó, miközben az őrjöngő hullámok között igyekszik visszafelé, az Enika-atoll-hoz.
– Miért tartanak itt? – támadta tovább Miriel. – Miért vagyok bezárva ebbe a kabinba?
– Mert az emberek idegesek – felelte Scully. – Tudja, a közelgő robbantás miatt – nekem ne akarja azt mondani, hogy véletlenül bukkant fel a megfelelő helyen és időben! Egyelőre csak arról van szó, hogy még nem jöttünk rá, mit tervezett.
– Mit terveztem? – A hosszú arcú nő felindultan süllyedt vissza a priccsre. – Itt minden nemzetközi törvény és szerződés csúfjára egy olyan atomfegyver-kísérletet akarnak elvégezni, amelynél nincs maradványsugárzás – maga meg, szövetségi tisztviselő létére, itt ül és helyesel. És még maga mondja, hogy én akartam valamit „elkövetni"? Mit képzel, mit csinált Ryan Kamida, és mit tehetek én? Van egy halászhajónk, fegyver nincs a fedélzeten, sem robbanóanyag. Ez nem a Greenpeace.
– Magukkal hoztak egy hordónyi fekete hamut – szúrta oda Scully.
– Na és? – hökkent meg Miriel. – Mi van akkor, ha ezt tettük?
– Hasonló fekete hamut találtunk Nancy Scheck meggyilkolásának színhelyén, a marylandi Gaithersburgben.
Miriel fölállt priccséről, lesimította még mindig nyirkos blúzát.
– Scheck? Nem is tudtam, hogy meghalt a boszorkány.
– Azt várja, hogy ezt el is higgyem? –kérdezte Scully.
– Nem számít, hogy maga mit hisz –mondta Miriel –, mert úgyse hiheti el azt, ami igazából történt, ami most történik, itt az orra előtt.
– Bizonyítsa be! – vágta rá Scully. – Adjon nekem valami használható bizonyítékot, és boldogan fogom elhinni. De ne várja el, hogy képtelenségeknek tulajdonítsak fontosságot. Maga is tudós, Miriel. Tudja, miről beszélek. Maga mit gondol, mi fog történni a Fényes Üllővel? Kevesebb mint öt óra van hátra.
– Nekem jobb ötletem van – mondta Miriel, előhúzva egy széket a kis asztal alól, mintha jobban kedvelné a kényelmetlenül kemény széket a keskeny priccsnél. – Hadd mondjak el valamit, ami már megtörtént és maga is levonhatja belőle a következtetéseket. Hallott valaha is az Indianapolisról, amely a második világháborúban az USA rombolója volt?
Scully a száját csücsörítette.
– Ismerősen hangzik. – kertelt egy pillanatig. – Az volt az a csatahajó, amely az első atombomba robbanótöltetét szállította Tinian szigetére, igaz? Ahol fölkészítették a hirosimai bevetésre.
Miriel meglepődött, habár elégedettnek látszott, hogy Scully isjneri a választ.
– Igen, az Indianapolis szállította a Kisfiú urániumtöltetét Tinianra. A Kisfiút ledobták Hirosimára, ez volt az első csapás világunk első atomháborújában.
– Kíméljen meg a propagandaszövegektől – szólt rá Scully bosszúsan.
Miriel égő szemmel húzta közelebb a székét és merően nézte Scullyt.
– Azt is tudta, hogy miközben az Indianapolis a sziget felé tartott, a robbanótöltet a kapitányi kabin padlójára volt hegesztve? Senki sem tudta, mi az, csupán annyit, hogy valami rendkívül titkos, rendkívül hatásos fegyver.
– De azért, beszéltek róla. Hajókon, főleg háborúban, sokat pletykálnak. Az egész legénység azt hitte, hogy a Japán feletti győzelem életfontosságú kellékét szállítják. Eseménytelen utazás után a hajó biztonságosan elvitte szállítmányát Tinianra, ahol összeállították a bombát...
– Igen – vágott közbe türelmetlenül Scully – és az Enola Gay elvitte és ledobta Hirosimára, ahol hetvenezer embert ölt meg. Mindezt tudom. Miért fontos ez most?
– Az a fontos – emelte föl hosszú ujját Miriel –, hogy mi történt az In-dianapolissal azután, hogy elvégezte küldetését. Mert senki sem foglalkozott azzal, ami utána következett. Besöpörték a szőnyeg alá. De ilyen pusztítás után szükség volt valami vezeklésre. Hát nem érti? – Scully csak a fejét rázta. Miriel sóhajtott. – Én hiszek az igazság mérlegében. Ilyen tömeggyilkosság nem maradhatott büntetlenül. Három nappal azután, hogy az Indianapolistól kirakták a bomba robbanótöltetét, a csatahajót megtorpedózta egy japán tengeralattjáró. Mondhatná, háborús véletlen. De az 1196 fős legénységből 850 túlélte a hajó elsüllyedését. Időben dobálták a mentőtutajokat a vízbe... a tengeralattjáró azonban nem vette a fedélzetére őket. A japánoknál ez nem volt szokás. A túlélőket magukra hagyták.
Öt napig lebegtek, magukra hagyva a cápáktól hemzsegő tengeren, mielőtt a tengerészet egyik repülője fölfedezte őket. Öt napig voltak egyedül az óceánon, végignézték, hogyan falják föl társaikat egyenként a vérszagtól megvadult cápák... – Valósággal delejes hatással volt rá a tulajdon története. – Tudja, miért tűnt fel ilyen soká a kutató repülőgép? – tette föl a szónoki kérdést.
Scully meg sem kísérelte a választ.
– Egy aktakukac tévedése miatt az Indianapolis eltűnését még csak nem is jelezték! Senki sem fárasztotta magát a keresésükkel. Véletlenül vették őket észre! Végül, a kétségbeesett mentési erőfeszítések ellenére, csupán háromszáznyolcvan embert sikerült kihúzni a vízből. Az eredeti legénység háromnegyede – a torpedótámadás túlélőinek kétharmada – elpusztult. Szörnyű volt.
– Ez iszonyú – mondta Scully, akinek már a gondolattól is felfordult a gyomra. – De még így sincs benne semmi természetfölötti.
– Ha azt gondolja, hogy ez iszonyú –mondta nyugodtan Miriel –, akkor beszélnie kellene Ryan Kamidéval és meg kellene hallgatnia az ő történetét.
– Várjon! – mondta Scully, aki magában számolt. – Aszerint, amit maga mondott, az Indianapolist kilenc nappal a hirosimai bombázás előtt torpe-dózták meg. Hogyan állhatták természetfölötti bosszút olyasmiért, ami még be sem következett? Sok hajó süllyedt el a Csendes-óceánon a háború alatt. Az apám sokat mesélt erről. Maga kiszemelt egyet, hogy a saját nézetét alátámassza, de tévedett.
– Nem vagyok biztos benne, hogy megértette az én szempontjaimat – felelte Miriel.
– Mit? – kérdezte Scully, akinek eszébe jutott Mulder gyanúja. – Hogy valami atombomba-kísértetek pusztítanak a fegyverkutatók között? Hogy paranormális eszközöket használnak a Fényes Üllő megállítására? Hogyan várhatja tőlem, hogy ezt elhiggyem?
– Én nem mondom meg magának, mit higgyen! – mondta Miriel. Mintha megnyugodott volna attól, hogy elmondta történetét. Beletörődő keserűség ült hosszú arcán. – Beszéljen csak Ryannel!

HARMINCHÁROM

Enika-atoll 
Szombat, 2:19

Scully éppen visszatért kabinjába, hogy kis időre lepihenjen, amikor íves kapitány jelent meg az ajtóban.
– A csodáknak soha sincs vége –mondta és az ajtókeretbe kapaszkodott, mert a hajó hintázott. – Végre elértem Medve Dooleyt az atollon. Nem tudnám megmondani, dühös volt-e vagy zaklatott, amikor megtudta, hogy Miriel Bremen és barátai vetődtek
– És, mit javasolt?
Ives hitetlenkedve csóválta a fejét.
– Azt akarja, hogy kísérjük az egész csoportot a bunkerba, hogy ott lehessenek a kísérlet idején.
– Miért tette ezt? – kérdezte Scully, azután megválaszolta a saját kérdését. – Aha! Feltételezem, látni akarja, milyen arcot vág Miriel, amikor a Fényes Üllő mégis felrobban.
Ives kapitány a szemöldökét ráncol-ta, majd könnyedén vállat vont.
– Nem hinném, hogy ilyen egyszerű lenne. Persze biztosan a káröröm is szerepet játszik a dologban, de az a benyomásom, hogy Mr. Dooley őszintén tiszteli Ms. Brement és rnúltbéli munkásságát. Talán úgy gondolja, a visszaszámlálás izgalma ismét visszaváltoztatja fizikussá, megmutatja neki, mit veszített. Szeretné visszahúzni onnan, ahova, véleménye szerint, az atomfegyver-ellenes agymosás juttatta.
– Jó, ezt meg tudom érteni – mondta Scully és kinyitotta a hátizsákját, hogy előhalássza különleges esőkabátját. A kabinba érve kényelmesebb, száraz ruhát öltött. – De mi van a vak emberrel, Ryan Kamidával? Miért akarja Dooley, hogy ő is ott legyen?
Ives kapitány halványan elmosolyodott.
– Mert ez a feltétele, hogy Ms. Bremen beleegyezzen a partraszállásba.
– Marad a gyerek, ha játszik, igaz? –csóválta a fejét Scully. – Na és, hogy jutunk oda?
– Én itt maradok a hajón – válaszolta a kapitány. – Közeledik a viharfront, és a szél három-négy órán belül eléri a legnagyobb sebességet. Nem hagyhatom el a rombolót. Nem nagyon örülök, hogy oda kell adnom a parancsnoki hajót, de a helyettesem, Klantze parancsnok majd visszahozza.
– Így hát, várnunk kell a visszatéréssel? – kérdezte Scully. Mostanra Mulder már nyilván azon töri a fejét, ugyan mi történt vele, talán föl is fedezett egy csomó részletet, amit szeretne megosztani vele... igen valószínű, hogy valami lehetetlen magyarázatot a természetfölöttiek mesterkedé-séről vagy idegenek beavatkozásáról az atomfegyver-kutatásba. Scully sosem tudta, hogy a társa mivel fog előhozakodni.
– A dolog ennél is különösebb – mondta íves kapitány. Magasan és egyenesen állt, lábszárait összezárva, akár egy szobor. – Ms. Bremen azt javasolta, adjuk vissza nekik a Szerencsés Sárkányt. Két tengerészem kalauzolja őket, bár a halászok is velük akarnak menni. Úgy látszik, mindenki elhatározta, hogy hajókázik egy kicsit a tájfun alatt. – Megcsóválta a fejét. – El kell ismernem, a Szerencsés Sárkány tengerálló hajó és engem nem nagyon nyugtat meg, ha ide van kötve a rombolóhoz, amikor sokkal jobban himbálózunk és billegünk, mint ahogy számítottam rá. Hajótestek összeütközése komoly károkat okozhat, még akkor is, ha a másik fél csak egy halászbárka.
Ives kapitány bizonytalan arckifejezéssel tűnődött. Különös módon hallgatag volt, amióta a Szerencsés Sárkány utasait a fedélzetre vették.
Scully, aki vállára vetett hátizsákkal követte a férfit a- keskeny folyosón, végre nem állta meg, hogy rá ne kérdezzen.
– Ugye, aggasztja valami ezzel a robbantással kapcsolatban?
Ives megtorpant, de nem fordult vissza.
– Sok árnyék ébredt föl a múltamból. Olyan dolgokra vagyok kénytelen emlékezni, amelyeket jobb szeretnék elfelejteni. Azt hittem, jó mélyre elástam őket, de sajnos, az ilyen emlékeknek az a szokásuk, hogy visszatérnek és üldöznek.
– El akarja mondani őket? – kérdezte Scully.
Ives végre megfordult. Ránézett a nőre és megrázta a fejét. Palaszürke szeme élettelennek látszott, egyik uj-jával a bajuszát simogatta.
– Nem, nem hiszem.
Scully felismerte ezt a pillantást, bár meglehetősen különösnek hatott egy kemény, öreg kapitány arcán, aki olyan sok évet töltött a tengeren.
A félelem sötét szárnyainak csapkodását látta.
A Szerencsés Sárkány könnyedén eltávolodott a Daliástól és egyenesen megindult az Enika-atoll felé. íves kapitány tengerészeinek egybehangzó véleménye szerint a hajót jól lehetett kormányozni.
A szigetig tartó rövid úton Miriel Bremen ott maradt Ryan Kamida mellett, kerülte Scullyt. A vak ember zavarodottnak és izgatottnak tűnt, mintha félne valamitől, vagy elvesztette volna a fejét ebben a helyzetben. Scully azon törte a fejét, mi vakíthatta meg, mi égethetett rajta ilyen szörnyű sebeket. Ügy gondolta, nem lehet a nagaszaki támadás túlélője. Ahhoz túl fiatalnak, túl egzotikusnak... túl különösnek tűnt.
Ahogy a halászhajó elérte a partot és horgonyt vetett a védett lagúnában, Scully megpillantotta Műidért, aki a bunker bejáratánál lógó, éles fényű lámpa alatt várta. Integetett, átázott zakója csapkodott a vad szélben. Viszont a.nyakkendőjét levetette és ingén kigombolta a legfelső két gombot.
Mulder lesietett a partra, segített társának kikecmeregni a csónakból. Scully odaadta neki a hátizsákját.
– Úgy látom, több időt töltök itt a szigeten, mint a hajó fedélzetén, így hát azt gondoltam, szükségem lehet néhány holmira.
Mulder fölnézett a sötétlő viharfelhőkre. Akár egy gigászi ököl, amely lecsapni készül.
– Egyelőre nemigen lesz szükségünk napolajra.
Medve Dooley rontott ki a bunkerből, a vég nélküli előkészítő munkálatoktól beesett, aggodalmas arccal. Már három, óra se volt hátra a kísérlet végrehajtásáig. Csípőre tett kézzel bámulta Miriel Brement, aki akkor lépett ki a csónakból az Enika-atoll földjére.
Miriel kisegítette a partra Ryan Kamidat, a sebhelyes férfi mégis térdre esett, nem úgy, mint aki megbotlott, hanem, mint aki magához öleli a ko-ralltörmeléket és a homokot. Fölemelte arcát, és Scully látta, hogy könnyek csurognak vak szeméből.
Miriel ott állt mellette és vigaszta-lóan megszorította a férfi vállát. Utolsónak nézett csak Medve Dooley-re.
– Ó, Miriel, örülök, hogy mégis csatlakozott hozzánk! – harsQgta Dooley. – Csak kérnie kell és máris a személyzet tagjának tekintheti magát.
– Nem vagyok biztos benne, hogy ezt akarom, Medve. Ilyen körülmények között biztosan nem – válaszolta Miriel. Halkan beszélt, és mégis, a süvöltő szélben is hallani lehetett a hangját. – Feltételezem, nincsenek problémái a kísérlet elvégzésével. –Nyugodtan beszélt, nem vagdalkozott; Scully szemében megyertnek, beletörődőnek tűnt. Hiába tiltakoztak, hiába próbálták leállítani, a Fényes Üllő a befejezéshez közeledik. Vajon meddig akart elmenni Miriel?
A Szerencsés Sárkány fedélzete alól előmászott a három halász. Idegesen kapkodva, ügyetlenül odavonszolták a fekete hamuval félig telt hordót a csónakhoz és beletették.
– Mit akarnak azzal! – kiáltott rájuk Dooley. Két tengerész segített a halászoknak leereszteni a hordót, hogy kivihessék a partra.
– Nem akarjuk, hogy a hajónkon legyen! – mondták a halászok.
– De hát, egész idő alatt a hajójukon volt – mutatott rá az egyik tengerész.
– Most viszont partra akarjuk tenni – erősködött az egyik halász.
Dooley lépett egyet Miriel felé.
– Mi van benne? Valami veszélyes?
– Csak régi hamu – felelte Miriel. –Nem kell aggódnia miatta.
– Miriel – csóválta bozontos fejét Dooley –, valamikor értettem magát, de mostanára mintha kicserélték volna.
A japán halászok, a tengerészeket megkerülve, partra tették a fémhordót. Dooley intett nekik.
– Ezt nem hozhatják be a bunkerembe!
– De, ha itt marad, elmossa a vihar –mondta az egyik japán.
– Ez nem az én gondom – válaszolta Dooley.
Ryan Kamida fölemelte a fejét, és könnyáztatta, égett arcát Miriel és Medve Dooley felé fordította.
– Hagyják csak ott, ahol van!
A halászok, az arcukba csapó esőben bukdácsolva, megkönnyebbülten siettek a bunker menedékébe.
– Miriel, miért nem jön be? Megmutatom elegáns szállásunkat – invitálta Dooley. – Biztosan emlékszik még néhány berendezésre.
– Az orrom alá akarja dörgölni őket, Medve? – kéf dezte a nő.
– Nem én – pislogott apró szemével a férfi. – De ezek a technikusok legfeljebb ha a felét kapiskálják annak, amit mondok. Maga legalább megért. A régi idők emlékére, Emil Gregory emlékére, jöjjön, nézze meg a Fényes Üllőt.
Miriel kelletlenül megérintette Ka-mida vállát, igyekezett rávenni, hogy kísérje el őket, de a vak ember megrázta a fejét.
– Hadd maradjak kint még egy kicsit! – mondta. – Jó lesz nekem itt.
Miriel tétovázott, kint hagyhatja-e egyedül. Scully odalépett hozzájuk.
– Mi kinn maradhatunk vele néhány percig, Miriel. Maga is azt akarta, hogy beszéljek vele, emlékszik? – Miriel megértő arccal bólintott, majd követte volna Medve Dooleyt és a tengerészeket a bunkerbe.
Kamida belefúrta sebhelyes ujjait a parti homokba, szimatolta a korall, a víz és a tajték szagát. A zöldesfekete viharfelhők felé emelte arcát. Nyitott szájjal zihált, vak szemét lehunyva, ökölbe szorított kézzel.
– Mr. Kamida – kezdte Scully – Miriel szerint ön tud nekünk mondani valamit... egy szörnyű történetet saját magáról. Ms. Bremen úgy vélte, nekünk tudnunk kell róla.
A vak ember feléje fordította for-radásos arcát és mitsem látó szemével egy pontra meredt Mulder és Scully között.
– Maguk azt remélik, hogy megtalálják a válaszokat – mondta.
– Magának van válasza? – kérdezte Mulder. – Mert én pillanatnyilag még abban sem vagyok biztos, hogy mit kellene kérdeznem.
– Nem kellene kérdéseket föltenniük – felelte Kamida. – Egyáltalán nem kellene itt lenniük. Önök ártatlan szemtanúk, akik háborús áldozatokká válhatnak.
– Miriel azt mondta, hogy valami történt magával, valami szörnyű – folytatta Scully. – Kérem, mesélje el! Kapcsolatban van ez azzal, hogy megvakult és megégett?
A férfi álla egy hajszálnyit lejjebb süllyedt, mintha öntudatlanul bólin-tana. És, miközben a hátuk mögötti lagúna korallzátonyain megtörtek a hullámok, a parton ülő Ryan Kamida kísértetként suttogott a szélben.
– Itt születtem Enikán, akárcsak egész népem, egy kis törzs. Itt éltünk... noha a legendák szerint hosszú vándorlás után érkeztünk ide egy másik szigetről. Itt találtuk ezt a szigetet, letelepedtünk rajta. Ez volt az otthonunk, békés hely.
– De hát, az Enika-atoll lakatlan – mondta Scully.
– Igen – felelte Kamida –, most már lakatlan. De negyven évvel ezelőtt a mi otthonunk volt, akkor, amikor a szuperhatalmi rangjára büszke Egyesült Államok hatalmas lépésekkel átszelte a világot. Atomfegyverek voltak a maguk zsebében, és lelkes önérzet a szívükben, mert megnyerték a második világháborút. De az első atombombáik nem voltak elég nagyok, így hát fúziós bombákat, hidrogénbombákat, termonukleáris robbanófejeket építettek. És, ha már megcsinálták őket, akkor ki kellett próbálniuk, olyan helyeken, ahol senki sem veheti észre... például az Enika-atollon, gyermekkorom színhelyén.
– Úgy tudom, Bikini és Eniwetok lakóit kitelepítették, amikor az atollo-kat kiürítették a nukleáris kísérletek számára. Ez történt a maga népével is?
– Miattunk nem izgatta magát a kormány – csóválta a fejét Kamida. – Kisfiú voltam, talán tízéves. Azóta megtudtam, hogy a kísérletet Fűrészfognak hívták.
– Itt nőttem föl „primitív vademberként", ahogy egyesek mondanák, mások szerint „idillikus" körülmények között, egy trópusi paradicsomban, ahol dúsan nőtt a kenyérfa, a kókusz-pálma,. a tárógyökér és a jamsz, ha pedig halat vagy puhatestűt kívántunk, azt megszereztük a tengerből.
– Fiatal voltam, kicsi, szívós és erős. A szigetem körüli korallzátonyokban sok a víz alatti barlang és üreg, amelyekben murénák és polipok tanyáztak. De a víz fölött is voltak nyílások, amelyeken át tudtam furakodni, le az apálykor kiürült medencékbe, rejtelmes labirintusokba... félig elmerült kincsesházakba, ahol ehető kagylók, fekete kagylók, fülcsigák vártak.
– A szüleim odafönt várakoztak a nővéremmel és a nagybátyáimmal, amíg én letekergőztem csemegékért a zátony üregeibe. – A forradásos arc félmosolyra húzódott. – Nagyon világosan emlékszem – életem nagyobbik részében csak az emlékeket láthattam.
Szélroham támadt a bunkert védelmező korallszikla körül, majd lecsapott rájuk. Scully hátradőlt, hogy megőrizze egyensúlyát,. Mulder elkapta a hóna alatt. De Ryan Kamida észre sem vette a vihart.
– Tudtunk a különös hadihajókról, amelyek szigetünk körül cirkáltak. Hosszú fémszörnyek voltak, tele szúrós tüskékkel. Partra is szálltak a fehér egyenruhás tengerészek, de mi elrejtőztünk az őserdőben, azt gondolván, hogy a megszállók egy másik szigetről jöttek. Ha próbálták is megkeresni és elszállítani Enika őslakóit, hát nem nagyon erőltették meg magukat. Féltünk tőlük, de kíváncsiak is voltunk. Nem tudtuk, miért helyeznek el a szigetünkön furcsa eszközöket, különös készülékeket, meghökkentően villogó állomásokat, egyebeket. Mindez varázslat volt számunkra. Gonosz varázslat.
Fölvett egy marék nedves homokot, majd kipergette-forradásos kezéből.
– Emlékszem arra a napra. Sok unokatestvérem elment, hogy megnézze a holmikat, amelyeket a katonák hagytak hátra... mások a távozó rombolókat lesték. Nekem azonban a napi munkámmal kellett törődnöm. Az apám váltig állította, hogy a vízszint tökéletesen megfelelő, most különleges kincseket találhatok a barlangokban, így hát mélyen bemásztam a kanyargó folyosókba, csupán kis késemet vittem magammal meg egy hálót, hogy legyen mire rakni a kagylókat.
– Találtam egy nagy fülcsigát, amely egymagában elég volt egy étkezésre, meg néhány más puhatestűt. Amikor visszamásztam a barlangból, az apám odakinnt várt a napfényben. Láttam, hogyan magasodik a barlang nyílásában. Fölnyújtottam neki a hálót és a puhatestűeket. Lehajolt, hogy átvegye tőlem, így kimászhattam a barlangból. A szemébe néztem. Árnyékot vetett rám, ahogy fölémhajolt...
Kamida elhallgatott. Elakadt a hangja. 
– Azután az ég fehérré változott, égetően fehérré, hőhullámmá, olyan forróvá és olyan gyorsan, hogy mindent eltakarított, a szín minden molekuláját elszívta a világból. Az utolsó dolog, amit a szemeim láttak, az apám árnyképe volt, a szélein elrongyolva, hogy átláttam a bőrén. A másodperc töredékéig tisztán láttam a csontvázát a húsa alatt, ahogy áthömpölygött rajta a sugárzás – míg csak a lökéshullám hamuvá nem fújta szét. Azután a fény engem is elnyelt.
Scully tágra meredt szemmel bámult rá. Kezét a szája elé kapta.
– Valamiképpen túléltem – folytatta Kamida. – A lökéshullám mérhetetlenül erős volt, de én visszabucskáztam a barlangba, éppen akkor, amikor az atomrobbanás legázolta a szigetemet. A víz a barlangban felforrt és kitört, akár a gejzír. A bőröm megsült, mint a perzselt disznóé.
– Sok idővel később, még mindig éltem és kint voltam a barlangból. A zátonyok nagy része elgőzölgött. Én megmaradtam, de ezen nem volt áldás. Egyáltalán nem.
– Tapogattam az utat a tüzes, párolgó sziklák között. Megtaláltam a lagúnát, de még mindig forrt, leforrázta a lábamat... de az addigra már úgy összeégett, hogy nem érezhettem több fájdalmat! Elindultam, kifelé gázoltam a tengerbe, és semmit sem láttam. Mentem, egyre távolabb lábaltam a szigetemtől... Azt mondják, két mérföld-nyíre voltam tőle, amikor fölszedtek.
– Fölszedték? – kérdezte Mulder. – Ki szedte föl?
– A tengerészet egyik hajója – felélte Kaniida. – Tengerészek, akiket azért küldtek ki, hogy megfigyeljék a Fűrészfog-kísérletet. Nem tudták, mit kezdjenek velem. Mérhetetlen tudományos győzelmük után az én életben maradásom meglehetősen zavarba ejthette őket.
Kamida egy pillanatig elmerült az emlékeiben. A szeme vak volt a jelenre. 
– Miután felépültem, elhelyeztek egy honolului árvaházban. Minden iratot megváltoztattak. Én pedig életben maradtam. Ó igen, életben maradtam –és később nevet szereztem magamnak. Szerencsés-voltam. Tehetséges üzletember. Gazdag ember lettem az elmúlt negyven évben.
– Nem fognak feljegyzéseket találni a Fűrészfog-kísérletről, sem az én megsemmisült népemről, sem rólam, az egyetlen túlélőjéről egy olyan kísérletnek, amelyet a kormány legszívesebben elfelejtene.
– De, ha nincs feljegyzés, ön pedig olyan fiatal volt, akkor honnan tudja ezt? – kérdezte Scully. – Miként emlékezhet, hogyan lehet ennyire biztos minden részletben?
Kamida rászögezte világtalan pillantását, ami olyan idegesítő volt, hogy Scully lesütötte a szemét. A férfi üres hangjától végigborzongott a gerince.
– Mert örökké emlékeztetnek rá. –Hogyan emlékeztetik? – hajolt
közelebb Mulder.
– Elmondják nekem – felelte a vak. –Népem szellemei. Eljönnek és szólnak velem. Elmondják, hogy el ne felejtsem őket és a saját múltamat.
Scully sóhajtva nézett Mulderre, ám társa oda se figyelt.
– Más szavakkal, az ön népe elpusztult ebben a titkos atomrobbantási kísérletben, és mivel ön az egyetlen túlélő, képes beszélni a szellemükkel? Gyerünk! – állt föl Scully. – Be kell mennünk a bunkerbe. – Ott akarta hagyni ezt az embert az agyrémeivel.
– Mulder ügynök – mondta Kamida, noha Scully nem emlékezett rá, hogy társát bemutatta volna a vaknak –, az atomrobbanás azonnal elvette a szemem világát, ám ugyanakkor valahogy erőt is adott. A szemem nem működött többé, viszont láttam és hallottam más dolgokat. Kapcsolatba kerültem a haragos szellemekkel, akik velem maradtak, mint annak a robbanásnak az utóképei.
Mulder felvonta szemöldökét. Scully döbbenten látta, hogy társa elhiszi ezt a mesét.
– Csak gondoljon bele, barátom – mondta Kamida Muldernek (ösztön-szerűén tudta, ki az, aki elhiszi történetét) –, négy évtizede gyűjtik az energiát! Sikolyaik végre elérték a csúcsot, hogy megsiketítsék azokat, akik ezt tették velük és ismét ezt akarják tenni.
– Várjon csak! – vágott közbe Mulder izgatottan. – Azt akarja mondani, hogy az atomrobbanás hirtelen, tiszta és hatalmas energiakitörése valahogyan erőt kölcsönzött az elpusztítottak leikeinek? Másmilyenek lettek, mint a hétköznapi szellemek?
– Nem vagyok tudós – mondta Kamida. – Talán egy egész megsemmisített nép szellemének nagyobb, energiája van, mint azoknak, akiket prózaibb módon irtanak ki. Mert ez abszolút népirtás volt – atommal. Úgy tűnik, feljebb léptek a tudat szintjén. Érzékelik a kapcsolatokat, tudják, ki keveredett bele ilyen fegyverek kifejlesztésébe és azt is megértették, hogy a Fényes Üllő nagyon baljós lépés a világ számára a lefelé vezető síkos ösvényen. – Elmosolyodott. – Lehet, hogy népem szellemei az emberiség védelmezői.
– Azt akarja mondani – kapott észbe Scully –, hogy ezek a szellemek ölték meg az atomfegyver-kutatót és másokat, akik kapcsolatban álltak az atombombával?
– Scully ügynök – felelte Kamida –, bevallom, engem is terhel bizonyos felelősség dr. Emil Gregory haláláért. Azt reméltem, ha eltávolítóm, akkor abbahagyják a kísérletet. De tévedtem. Ez túl egyszerű lett volna. Puszta haragból odairányítottam őket egy öregemberhez, aki valamilyen kapcsolatban állt azzal a Trinity-kísérlettel, amely rászabadította az atomfegyvereket a világra. Olyan sokan voltak, akik már meghaltak a kortól és a különböző betegségektől. Ő volt az első név, amelyet találtam. Én vagyok a felelős az energiaügyi minisztérium osztályvezetőjének a haláláért is. Az az asszony fedezte a Fényes Üllő-kísérlet költségeit. A támogatása nélkül nem lehetett volna végrehajtani a robbantást. De túl sokáig vártam. Túl sok hó-napig-évig küldtem oda a szellemeket, hogy figyeljenek... ők pedig szüntelenül erősödtek, lecsaptak azokra is, akikre én nem akartam, azokra, akikről azt hitték, hogy valamilyen módon fenyegetik a szigetünket.
Scully a radioaktív sugárzásban összeégett rakétásokra gondolt a föld alatti bunkerben, a fényképekre, amelyeket Mulder mutatott neki.
– Egyre többfelé figyelnek. Nagyon nyugtalanok. De néhány órán belül beteljesedik sorsuk, és ismét megvédik a szigetet.
– Miért mondja mindezt el nekünk? – kérdezte Mulder. – Az emberek nem könnyen, vallanak be egy gyilkosságot.
A vihar mind hangosabban üvöltött. Scully megérintette Kamida könyökét, fel akarta segíteni.
– Nem biztonságos idekint maradni. Be kell mennünk mindnyájunknak.
– Biztonság! – nevetett Kamida. – A biztonság olyan fényűzés, amit most egyikünk sem engedhet meg magának. Azért mondtam el ezt magának, Mulder ügynök, hogy megkapja a válaszait, mivel maga kíváncsi ember – de egyikünk sem kerül ki innen élve. – Fölemelte az arcát a vihar^ felé, mintha valamilyen hívást hallana. – A tűzhullám végre eléri a halál partját – suttogta titokzatosan.

HARMINCNÉGY

Enika-atoll 
Szombat, 4:11

Amikor a bömbölő sötétség magába nyelte a szigetet, Scully és a többiek bezsúfolódtak a bunker állítólag elpusztíthatatlan beton-homokzsák falai közé.
Medve Dooley fel-alá járkált a portól, forrasztóóntól, kenőanyagoktól, meszes betontól, frissen fűrészelt fától szagló vezérlőben. A támgerendák-ról ideiglenesen fölszerelt villanykörték vetettek egyenetlen fényt. Dooley harmadszor ellenőrzött minden diagnosztikai berendezést a műszerpulton, majd ismét végigment a rutinfeladatokon.
Mindegyre gyanakodva sandított Ryan Kamidára és a három japán halászra, akik egy elemzőasztalnál ültek, amelyről letakarították az összes iratot és jelentést. Dooley a nyugtalan halászokra bökött vastag ujjával.
– Aztán, ne nyúljanak semmihez! Csak maradjanak ott és ne babráljanak semmit.
Savanyúan nézett Miriel Bremenre, mintha gyatra ítélőképességre valla-na, hogy a fizikusnő ragaszkodott a vak ember és a három halász társaságához, ahelyett, hogy otthagyta volna őket a Dallas fedélzetén. Miriel ügyet sem vetett rá. Mereven állt, úgy fürkészte a műszeres és diagnosztikai polcokat, mintha nem szívesen menne közelebb hozzájuk.
Dooley ránézett karórája nagy, kerek számlapjára.
– Negyed öt – jelentette be. – Már csak egy óra.
Victor Ogilvy idegesen akasztotta vissza a hordozható telefon kagylóját.
– Hé, Medve! Most kaptam hírt íves kapitánytól. Azt mondja, a vihar már közeledik a csúcspontjához. A szélrohamok sebessége meghaladja az óránkénti száz kilométert. Valószínűleg a következő ötven percben éri el a rekordot.
– Jól van – mondta Dooley. Odakint a tájfun úgy bömbölt, mintha fojtott robbanások követnék egymást.
– Jól van? – csóválta meg a fejét Miriel. – Az nem zavarja, Medve, hogy tekintet nélkül a morális és etikai megfontolásokra, amelyeket maga olyan könnyen söpör félre, ez a kísérlet nyilvánvalóan megszegi a nemzetközi törvényeket? Több mint harminc évvel ezelőtt betiltották a légköri atomrobbantásokat.
– Miriel! – nézett rá Dooley. Széles válla megroskadt. – Nekünk volt egy mondásunk a gimnáziumban. Azt hiszem, még az évkönyvünkbe is belekerült jelmondatként. „Minden törvényes, amíg rajta nem kapnak." Minket pedig nem kaptak rajta. Ez a vihar elnyomja a kísérlet jeleit. Eltakarja az atollon előidézett pusztítást, arra az esetre, ha valaki műholddal lesi a környéket. Mivel semmiféle maradványsugárzás nem keletkezik, senki, sem fogja a sugárzásszint hirtelen emelkedését jelenteni. Mindent leálcázunk. –Öntudatlan elégedettséggel csapta össze nagy kézét. – Ugyan már, Miriel, hiszen éveken át dolgozott ezen a kicsikén. Maga és Emil oldották meg a legtöbb problémát...
– Én nem oldottam meg semmiféle problémát, és Emil sem! –vágott a szavába Miriel. – Egyikünk sem érti a Fényes Üllő mögött meghúzódó elvet, vagy hogy az egész honnan származik. Ez sem zavarja?
A Medve eltökélten rázta a fejét.
– Azt sem értem, hogyan működik az autóm motorja, azt azonban tudom, hogy működni fog, valahányszor elfordítom a kulcsot, illetve legtöbbször. Nem tudom, hogyan működik a mikrohullámú sütőm, de azért egészen jól megmelegíti a kávémat. – Széles, szakállas arcán a csodák iránti kisfiús áhítat és reménykedés ragyogott. –Miriel, én igazán szeretném, ha ismét tagja lenne a csoportnak. Emil nélkül az egész kísérlet csaknem elakadt. Magával a legjobb versenyzőnk esett ki a mezőnyből. A lelkem kidolgozom, hogy minden működjék és a terv szerint haladjunk, de ebben egyáltalán nem vagyok valami jó. Nem érek föl magával, de én nem térek ki a felelősségem elől. Végignézem, amíg a terv szerint lezajlik a Fényes Üllő-kísérlet, mivel ez a munkám.
Scully, Mulder mellett állva hallgatta a két tudós vitáját. Műidért láthatólag érdekelte a dolog, Scullynak viszont összecsomósodott a gyomra Medve lángoló lelkesedése hallatán.
– Csalódtam magában, Medve – mondta Miriel. A férfi lehorgasztotta a fejét, mintha ez volna a legfájdalmasabb, amit mondhatnak neki. Miriel mereven, hidegen állt, egylépésnyire a műszerfaltól. – Tudom, hogy ki akarja próbálni az új fegyverrendszert „valódi használat" közben, de én azt szeretném, ha legalább egy kicsit zavarba jönne, amikor belegondol, mi lehet az a „valódi használat", amikor majd igazi fegyverként vetik be a Fényes Üllőt. A fölhalmozott hidrogénbombák és óriási termonukleáris robbanófejek egyetlen előnye, hogy túlságosan nagy a pusztítóerejük ahhoz, hogy bármely épelméjű kormánynak eszébe jusson bedobni őket. – Fölélénkült, úgy hadonászott, mintha fogoly madár csapkodna a szárnyával: – De a Fényes Üllő a tökéletes megsemmisítésre képes, a tiszta pusztításra. Engem megrémít a gondolat, hogy az Egyesült Allamok olyan új fegyverhez juthat, amelynek a felhasználásától nem kell tartania.
– Miriel! – szakította félbe indulatosan a leckéztetést Dooley. – Én nem kívánom, hogy a hivatásos szerelőn kívül bárki is hozzányúljon a kocsimhoz. Nem szeretném, ha nem a sebész végezne agyműtétet rajtam, és nem akarom, hogy a jólképzett diplomatákon kívül más is döntéseket hozzon az atompolitikában. Tisztában vagyok vele, hogy én nem vagyok profi diplomata... de maga sem az. – A nő elkomoro-dott, Medve azonban folytatta: – A kormány dolga, hogy felelősen használja ezeket a fegyvereket – mondta sebesen pislogva, mintha homok ment volna a szemébe. – Bíznia kell a kormányzatban – ismételte meg. – Ők tudják, mi a legjobb nekünk.
Mulder felvont szemöldökkel, elhűlten nézett Scullyra.

HARMINCÖT

Enika-atoll 
Szombat, 4:25

Mulder Medve Dooleyt figyelte, amint odasiet a falra szerelt visszaszámláló órához. A szakállas mérnök összerezzent, amikor ránézett a szerkezetre. Mintha nehezen látná az egyenletesen csökkenő számokat.
– Ötven perc – mondta. – Minden oké? Minden alrendszerről megerősítést kérek. – Körülnézett, végighordozta tekintetét csoportján. A technikusok bólintottak. Ki-ki a saját szektorát figyelte a műszerfalon.
– Jól van. A visszaszámlálás csont nélkül halad – mondta Dooley csak úgy általában és összedörzsölte a kezét, amikor bejelentette a nyilvánvaló tényt.
Ekkor szirénázó szélsivítással kicsapódott a bunker súlyos ajtaja. Azonnal betört a sörétkent csapkodó eső: csaknem vízszintesen suhogtak a poász-mák, mintha puskából lőtték volna ki őket. Két sáros, rémült tengerész tántorgott be zihálva; küszködve próbálták együttesen ismét bezárni az ajtót. Bőrig áztak, egyenruhájukat szétcibál-ta és összezilálta a tájfun ereje. Bőrük szürkés volt a rettegéstől a biztonságos bunker fehér fényében. Még tapasztalt tengerészek is ritkán látnak ilyen hihetetlen erejű vihart.
– Oké, mindenki bent van – kiáltotta az egyik, mintha azt képzelné, hogy a vihar még mindig elnyelheti a hangját... vagy talán félig megsüketítette az üvöltő szél?
– A generator megfelelően működik – mondta a másik. – Védve van az esőtől és a széltől és még azt is ki fogja bírni, ha a tájfun tovább erősödik. Hamarosan ideér a vihar középpontja.
Dooley bólintott. 
– Fene jól is teszi az a generátor, ha működik – röffentett nyersen. – Arról megy minden műszerünk. Ha elromlik, az egész kísérlet tönkremehet, még akkor is, ha a Fényes Üllő a tervnek megfelelően felrobban,.
– Ne felejtsd el, Medve, nogy van egy tartalék generátorunk is! –jelezte Victor Ogilvy.
– Egész biztosan meg fogja szerezni az adatait – mondta savanyúan Miriel Bremen. – Ugyan, mi romolhat el?
Mintegy válaszul, a fejük fölött a lámpák hunyorogtak egy ideig, azután ismét teljes fényerővel világítottak.
– Mi volt ez? – nézett a mennyezetre Dooley. – Ellenőrizzék!
– Áramhullámzás – felelte Victor. –A tartalék trafó azonban modulálta. Minden rendben.
Dooley úgy járkált, akár egy tigris a ketrecben. A faliórára pillantott.
– Negyvenhárom perc – közölte.
Miközben a technikusok minden figyelmüket a műszereknek szentelték, Mulder a sebhelyes arcú, vak embert nézte, aki alig néhány órája azt a hihetetlen történetet mesélte nekik.
Amikor kiegészítette Ryan Kamida elbeszélését a rejtély részleteivel, úgy, ahogy ő látta, elkezdett összeállni az elmélet, amelyben minden adatnak helye volt. De jó lenne megbeszélni Scullyval! Biztos azt mondaná, hogy abszurdum... de hát, ez gyakran előfordult velük.
Scully úgy véli, hogy neki az ördög ügyvédjét kell játszania Mulder mellett, aki meggyőzi, hogy igenis, van logikus magyarázat hihetetlen ügyeik mögött... mint ahogy Mulder azt tekintette céljának, hogy hívővé tegye Scullyt.
Közelebb hajolt társához, úgy sugdosott a fülébe, noha a tájfun bömbölé-se, amely áthatolt a beton méhkas falán, bőven elég lett volna, hogy senki se hallgathassa ki beszélgetésüket.
– Gondolkodtam, Scully és támadt egy ötletem. Ha igaz, amit Mr. Kamida mondott, akkor valamiféle... pszichikai lökéshullámmal van dolgunk, olyan energiakitöréssel, amely valahogy félig-meddig értelmes lénnyé vált, amikor a szigeten felrobbantották a hidrogénbombát.
– Te, miről beszélsz, Mulder? – pislogott kék szemével Scully.
– Gondold csak végig! Gondold el, hogy a szigetlakók gyanútlanul élik a maguk mindennapi életét – és akkor hirtelen és váratlanul, egyetlen szempillantás alatt átrepíti őket a halál határán az egyik leghatalmasabb robbanás, amelyet valaha elkövettek ezen a bolygón. Nem lehet, hogy egy ilyen robbanás, áttörve valamilyen energiakorlátot, felrepítette őket a létezés egy magasabb fokára?
– Hát, én, nem így látom, Mulder – felelte Scully.
– De csak gondold végig! – erősködött a férfi. – Kamida népének minden egyes tagja egyszerre tűnik el, egyazon sikollyal... nemcsak egyszerűen legyilkolják, hanem az utolsó sejtjükig, tökéletesen megsemmisítik őket...
– Mulder, ha egy atomrobbanás energiája képes áldozatait... – a szavakat keresgélte, azután vállat vont –...rendkívüli erejű radioaktív szellemekké változtatni, akkor hol van Hirosima és Nagaszaki százezer fantomjának gyilkos hatalma?
– Erre is gondoltam – válaszolta Mulder. – Azok voltak az első atomrobbanások. És, még ha olyan hatalmas volt is a Kövér Ember meg a Kisfiú, csupán töredékét jelentették annak az energiának, amelyet a hidrogénbomba szabadított fel itt, a Csendes-óceánon. Az ötvenes évek kísérleteinél tíztizenöt megatonnásak a robbanások, míg a hirosimai csupán tizenkét egész öttized kilotonna. Ez pedig ezerszeres különbség. Lehet, hogy a hirosimai és nagaszaki robbanások nem voltak elég erősek, hogy átlépjék ezt a küszöböt. És ha jól tudom, a hidrogénbomba nem ölt meg senki mást.
– És azt gondolod – nézett rá komolyan Scully –, hogy ez a szellemtörzs azokra vadászik, akik közvetlenül részt vettek az atomfegyverek kifejlesztésében, meg azokra, akiknek közük van a Fényes Üllő-kísérlethez és... bosszúból meggyilkolja őket?
– Talán bosszúból – vélte Mulder –, vagy talán csak azért, mert megpróbálják megakadályozni, hogy folytatódjanak a kísérletek. Minden arra mutat, hogy meg akarták akadályozni a Fényes Üllőt, mert ezzel elkezdődhet egy egész légköri robbantássorozat; nem is szólva a maradványsugárzás nélküli robbanófejekről, amelyek készen állhatnak a „valódi" felhasználásra. Mi van, ha ezek a szellemek arra törekszenek, hogy ha már velük megesett, ne történhessék meg még egyszer?
Scully megborzongott. Mulder úgy gondolta, hogy ha ezt fényes nappal, quanticói irodájuk hűvösében vagy bármely más, biztonságosnak látszó helyen mondta volna el, a nő a szemébe nevet. Ám itt, a pirkadat előtti legsötétebb órában, egy csendes-óceáni kihalt szigeten, miközben odakint egyre dühösebben ordít a vihar szele, minden hátborzongató történetnek nagyobb volt a hitele.
Hirtelen valami más jutott eszébe.
– A hamvak! – Megfordult és látta, hogy Ryan Kamida derűsen ül az elemzőasztalnál, forradásos kezét összekulcsolva az asztal sima műanyag lapján. Fölsebzett arcát egyenesen feléjük fordította. Ajkán rejtélyes mosoly ült, mintha mulatna Mulder magyarázatán, amelynek minden szavát hallotta. Az ügynök sietve odalépett hozzá. – A hamvak! Mi volt a szerepük, Mr. Kamida?
A vak ember elismerően bólintott.
– Azt hiszem, már tudja a\valaszt, Mulder ügynök. 
– Ugye, a szigeti áldozatok hamvai? Úgy használta őket, akár... a jelzőzászlókat vagy mágneseket, amellyel oda-vonzotta a szellemeket.
Kamida lehajtotta a fejét, mintha összekulcsolt kezét nézné.
– Amikor idősebb lettem és megszoktam a vakságomat, miután kiépítettem kapcsolataimat és sok pénzt kerestem, visszatértem ide, az Enika-atollra. Népem szellemei elmondták történeteiket, elmesélték az én életemet, újra és újra elmondták, mi történt, amíg szinte már belebolondultam az ismételgetésbe. Haza kellett jönnöm, hogy visz-szanyerjem ép elmémet.
Elhallgatott, Mulder és Scully felé fordította vak szemét.
– Vannak vállalkozók, akik sajátos dolgokra is hajlandók bogaras emberek kedvéért, és nem kérdezősködnek, ha eléggé megfizetik őket. Sok napot töltöttem itt, kószálva az elhagyatott atollon, amelyet ismét benőtt az őserdő. Vak voltam, de tudtam, hová megyek, tudtam, merre nézzek, mert a hangok vezettek. Napokat töltöttem itt, a forró, óceániai nap alatt, egy késsel, egy kis ásóval meg egy hordóval. Dolgoztam, egyszerre mindig csak egy keveset összekaparva. Megtaláltam kevéske hamuját népemnek, amely egy villanással tűnt el, puszta árnyékká égve a sziklán.
– Sok idő telt el, az ember azt várta volna, hogy a foltokat elmosta az időjárás szeszélye, a hamu eloszlott a ko-rallok közt és a homokban, szétszórták a zivatarok meg a hullámverés. De ők még mindig itt várakoztak rám, mint emberforma árnyékok a védett zátonyokon. Egyenként gyűjtöttem össze őket, ahogy a szellemek vezettek.
– Annyi hamut szedtem föl, ameny-nyit bírtam. Szánalmasan kevés volt, ahhoz képest, hogy egy egész sziget lakosságából maradt. De az én céljaimhoz... és az övékéhez elegendőnek bizonyult. Amikor elkészültem, ebből a hamuból küldtem névjegy gyanánt azoknak az embereknek, akiknek meg kellett kapniuk.
– Maga küldte a fiolát Nancy Scheck-nek? – kérdezte Scully.
Ryan Kamida bólintott.
– Meg egy kis csomagban Emil Gregorynak. És Oscar McCarronnak Új-Mexikóba. Valójában a szellemeknek nincs szükségük a hamvakra. Egyedül is megtalálják célpontjukat. De, azért segített... nekem is, hogy irányítsam őket.
Mulder émelygett a borzalomtól.
– Nancy Scheck és a többiek csupán egy kevés hamut kaptak – most viszont az egész hordót idehozta a szigetre.
Hirtelen eszébe jutott, milyen rémülten szabadult meg a három halász a baljós rakománytól, hogyan siettek kitenni a partra, ahol most is áll, mert Medve Dooley nem engedte be a bunkerbe.
– Ez minden, amim maradt – felelte Kamida. – Vissza kellett hoznom őket ide. Valamennyiüket. Végre.
Ekkor megszólalt a telefon. Victor Ogilvy vette föl. Tágranyíló szemmel szorította a füléhez a kagylót, mintha nehezen hallaná.
– Medve! – kiáltotta a kagylót markolva. – Medve, üzenet jött Ives kapitánytól. Azt mondja, a Dallas fedélzeti radarjai valami iszonyú nagy dolgot fogtak, ami a sziget felé közeledik. Nem a vihar. Nem tudja, mi az, de ilyesmit még sohasem látott! – Nyelt egyet, a kagylóval hadonászva. – Azután az adás megszakadt. Nem tudom elérni.
– Mi az ördög történik itt? – bömböl-te Dooley. – Már csak harmincöt perc van a robbanásig. Most már nem engedhetünk még zűröket!
Ekkor minden energia megszűnt a bunkerben, és ők elmerültek a vaksötétségben.

HARMINCHAT

Dallas hadihajó 
Szombat, 4:30

Robert Ives kapitány nem tudta, hogyan képes talpon maradni ebben a tombolásban, de egy kapitány nem eshet fenékre a saját hajójának parancsnoki hídján még egy tájfun csúcspontján sem. Széles terpeszben jól megvetette izmos lábát, így védve ki a hullámok gyomorforgató hullámvasútját. A hídon elszabadult tárgyak, ceruzák, noteszok, ládák szánkáztak ide-oda.
Az eső verte az ablakokat, az ég beteges, természetellenes zöld fényben izzott. íves a karórájára pillantott, tudván, hogy nem pirkadhat, még nem. Libabőrös lett a kísérteties izzástól. Már korábban is találkozott hurrikánokkal, mindig túlvilági jelenések voltak, de soha annyira, mint most.
– A szélerősség elérte az óránkénti száztizenöt mérföldes sebességet, uram! – ordította Lee Klantze a fülkéjéből. A nemzetközi kódzászlók hármas gyűrűbe csavart kötele nagy kop-panással hullott a polcról a földre. Klantze ugrott egyet. – Ez túl van a maximális sebességen, amit erre a viharra jósoltak. Valami fokozza a vihart.
– Milyen messze van a szeme? – kérdezte íves.
– Még legalább fél óráig nem várható, hogy ideérjen, azután lesz egy ká-vészünetünjí. Addig kell kitartanunk.
Ives kifehéredő kézcsontokkal markolta a kapitányi állás korlátját. Nyakán feszültek az inak, akár az acélkötelek.
– Kapaszkodjon! Attól tartok, még rosszabb lesz.
– Még ennél is rosszabb? – lepődött meg Klantze. Ismét az időjárási előrejelzésre pillantott, azután fogódzkodó után kapott, mert a fedélzet megdőlt. –És milyen alapon, uram?
– Azon az alapon, hogy zsigerből félek, Mr. Klantze. Ellenőrizzen mindent! – parancsolta élesen. – Nézzen utána, hogy minden szolgálati hely rendben van-e! Mindenkit kergessen a fedélzet alá, akire nincs szükség idefönt!
– Már megtettem, uram – felelte Klantze.
– Tegye meg ismét! – csattant föl íves és a fiatal tiszt reszketeg lábbal tántorgott keresztül a bukdácsoló fedélzeten, hogy végrehajtsa kapitánya parancsát.
– Mennyi idő van még mindig, amikor a Fényes Üllő beindul? – kérdezte Ives, anélkül, hogy levette volna a tekintetét a Dallas előtt fölemelkedő tajtékfalakról. Noha maga is látta a kronométert, tudta, hogy a legénységet le kell kötni közérthető rutinfeladatokkal, különben túl sokat rettegnek attól, milyen kárt tesz bennük a tájfun.
– Úgy fél óra, uram – válaszolta az egyik matróz.
– Harmincnyolc perc – mondta ugyanakkor egy másik.
– Köszönöm – felelte a kapitány. Azt nem kötötte az orrukra, mekkora őrültségnek tartja, hogy a fegyvertervezőknek éppen ilyen körülmények között kell végrehajtaniuk egy ilyen kényes kísérletet.
Tajtékos hullámfal csapódott a Dallas oldalának; a hajótest zúgott, akár a megütött gong. A romboló jobbra dőlt, azután lassan kiegyenesedett, mint az egyensúlyát visszanyerő, kardszárnyú delfin, íves kapitány talpon maradt, megőrizte az egyensúlyát. Nagyon Örült, hogy a Szerencsés Sárkányt már eloldották a hajójától.
Klahtze szolgálatos tiszt visszatán-torgott a hídra az információs kabinból, ahol a romboló különböző állásaival beszélt.
– Minden harcálláspontot ellenőriztek, kapitány úr – jelentette. – Mindent lekötöztek, bármire készen állunk.
Ives ránézett összeráncplt, deresedő szemöldöke alól.
– Mindenre, Mr. Klantze? Maga derűlátó.
– Te,ngerész vagyok, uram. – Úgy vélte, nevetséges válasza talán hatással lesz a parancsnokra.
– Kapitány úr! – ordította a taktikai tiszt. – Valamit látok az orr-radaron! Ez... Istenem, hihetetlen! Olyan nagy!
– Mi az? – íves megfordult. Csaknem elvesztette az egyensúlyát, akkora hullám csapódott a romboló oldalának. –Részleteket kérek.
A taktikai tiszt bent maradt a fülkében és ámultán elnyíló szemmel nézte a villogó képernyőt.
– Valami nagy... és hallatlan energiájú. Erre tart. Más érzékelők is mutatják – még a szonár is nagy kavarodást jelez a víz felszíni rétegeiben, messze erősebbet, mint ami a viharból következne. Én nem értem ezeket a jelzéseket, uram. Elektromos vihar? Energiakisülés?
– Lépjen kapcsolatba a parton a Fényes Üllő-csoporttal! – parancsolta rossz előérzettel íves. – Tudjanak róla.
– Leengedte a hangját, hogy senki más ne hallja. – Talán ez időt ad nekik, hogy felkészüljenek.
– Lehet üzemzavar? – kérdezte Klantze a taktikai fülke felé menet.
– Nem valószínű – mondta a tiszt. – Ez egyenletes jel... és gyors – a dolog egyre közelebb jön, mintha mi lennénk a célpontja.
Ives megfordult, hogy kinézzen a híd esőverte ablakán. Beteges, fakó izzás fénylett a hullámok fölött. Mintha tűz. égne odakint a vízen. Mintha nagy fényerejű, miniatűr nap kelne föl a semmiből.
– Az az! – mutatta Klantze, mintha bizony íves nem látta volna. – Mi lehet? Olyan, mint a pokol.
A fény a híd legénységének szeme láttára hízott fehéren izzó gömbbé, amely egyre vakítóbban ragyogva rohant egyenesen feléjük a vihartól zavaros levegőben.
A kapitány sokszor látott ehhez hasonlót az ötvenes évek atomkísérletei során. A hidrogénbomba fénye és alakja nem olyasmi, amit az ember elfelejt – és most, ismét feléjük száguldott.
Ives megragadta a kapitányi állás belső távközlésének mikrofonját és minden fedélzetet bekapcsolt.
– Minden embernek! Felkészülni a becsapódásra!
Fortyogó hullámtarajakon lovagolva vágtatott feléjük a radioaktív fény, barázdát szántva maga után a dühös tengeren, amely felforrt és gőzzé vált a pokol tüzében.
Ives állt a parancsnoki hídon és tehetetlenül bámult ki az ablakon. Nem védte a szemét. Összeszpruló szívvel tudta, úgyis felesleges, így hát, csak nézett és nézett, amíg az erő le nem csapott rájuk.
Az utolsó, amit a szeme érzékelt, mielőtt a látóidegei megadták volna magukat a támadásnak, az volt, amint páncélozott haditengerészeti romboló hegyes orra megroskad, elolvad, és az acéllemezek gőzzé válnak.
Azután a fényfal és a tűz elnyelte az egész Dallast.

HARMINCHÉT

Enika-atoll 
Szombat, hajnali 4:40

Az energia megszűnését követően a bunkerben kitörő hirtelen, fekete káoszban Mulder elmarta a falról az odaerősített egyik zseblámpát. Bekapcsolta, körbehordozta a fénypászmát a bunkeren, akár egy ragyogó lándzsát, azt remélve, hogy a fény helyreállítja a nyugalmat és a rendet a tengerészek és a műszakiak között.
Ehelyett azt látta, hogy Medve Dooley és a kísérlet műszaki alkalmazottai négykézláb mászkálva, vakon próbálják menteni rendszereiket.
– Indítsa be valaki a generátort! – bömbölte Dooley. – Minden adatot elvesztünk, ha fél órán belül nem indul be.
Mulder lassú körben forgatta a fényt a rémült nyüzsgés fölött. Úgy látta, a bunker nem sérült meg. Scully mellette állt, a karjába kapaszkodva, nehogy elszakadjanak egymástól a zűrzavarban.
– De hát, most ellenőriztük a generátort – mondta az egyik sáros matróz. – Kitűnően működött.
– Hát most nem működik kitűnően, és nem sok időnk maradt, hogy megjavítsuk, mielőtt beindul a Fényes Üllő. Mars ki, és ellenőrizze!
– Ne haragudjon, Medve! – kérte Victor Ogilvy. Vékony hangja reszketett az aggodalomtól. – De nem hinném, hogy a generátor romlott el. – Mulder odavilágított a zseblámpával, a szemüveges technikus fölmutatta a telefont. – Ez itt saját energiaforrással működik, aminek megvolt a tápfeszültsége, mégsem értem el vele a Dallast. Még a statikus zörejt sem hallom. Nem működik. Minden tönkrement. Az összes ellenőrzőpanel, minden energia, még a másodlagos rendszerek is.
Mulder elővette zsebéből műholdas összeköttetésű mobiltelefonját, hátha ki tud csiholni belőle valamit. Ám az is csak egy darab kuka műanyagnak bizonyult, amikor a füléhez szorította, pedig legalább zúgást vagy fütyülést kellett volna hallania.
Dooley csípőjére vágott ököllel állt ott, és a hullámok összecsapni készültek a feje fölött. Mulder látta rajta, hogy a nagydarab ember alig bírja türtőztetni magát.
– De hát, mi csinálhat így ki mindent?! – kérdezte. – Miféle balesetet okozott ez a tájfun?
– Nem baleset – mondta Miriel Bremen nyugodt, erős hangon. – Medve, te tudod, hogy minek van ilyen hatása.
– A Dallas azt jelentette, hogy valami hatalmas tűnt fel a radarján – tette hozzá Victor. – Nagy energiájú jelek kíséretében. 
Dooley Miriel felé fordult, gyámoltalan arccal, reszkető szájjal, elbizonytalanodva.
– Nem tudom, miről beszél.
A nő szúrósan meredt rá. Arca verejtékesen csillogott Mulder lámpájának fényében.
– Elektromágneses pulzálásról – mondta.
– EMP-ről? De hát, hogyan? Ahhoz – hirtelen rémülten nézett Mirielre –, ahhoz légköri robbanás kell, egy légköri atomrobbanás! Mi van, ha valaki más is kihasználta ezt a hurrikánt, hogy leplezze vele a maga kísérletét? Istenem, el sem bírom hinni! Valaki felrobbantott egy bombát! Ez volt az, amit Ives kapitányék radarja érzékelt! Valaki ellopta a jutalomjátékunkat! – Őrjöngve sarkon fordult, keresett valakit, akit elkaphat, akihez szólhat. Victor Ogilvy összerezzent, mintha attól félne, hogy Dopley torkon ragadja. – De hát, ki tehet ilyet? Az oroszok? A japánok? Ki hajthat itt végre légköri robbantást? Éppen itt? Nem tudom elhinni!
– Lehet, hogy nem ilyen egyszerű a magyarázat – mondta hidegen Miriel Bremen. Műidért kirázta a hideg a hangjából sütő kegyetlen meggyőződéstől. Odakint sustorgott a szél a cement-homokzsák falon. Mintha víz zubogna egy üstben. – Lehet, hogy semmi olyasmi, amit te egyáltalán képes lennél felfogni, Medve – suttogta a nő.
– Ne próbálj rémítgetni! – ordított rá Dooley. – Erre most nincs időm!
A görcsösen kapaszkodó Scullyval a karján, Mulder ismét végiggondolta a történetet, amit Ryan Kamida mesélt nekik. Ő maga is összetákolt egy valószínűtlen magyarázatot a történetből és azokból a bizonyítéktörmelékekből, amelyeket Scully szemelgetett össze.
– Adja ide nekem azt a lámpát, Mulder ügynök! – követelte Dooley. –Dolgom van. Most nincs idő kávéházi fecsegésre! – Mulder gyorsan a kezébe nyomta a zseblámpát.
Ekkor retesz kattanását hallotta a háta mögött. A bunker vastag páncélajtaja befelé vágódott, és a vihar berobbant a zárt helyiségbe. Papírok pörögtek a forgószélben.
A vihar kísérteties fényében Mulder egy ember alakját pillantotta meg az ajtónyílásban, amint megfeszülő testtel igyekszik kifelé, a tájfun agyarai közé.
Ryan Kamida volt.
– Itt az idő! – kiáltotta oda nekik. –Jönnek!
Azután, mintha láthatatlan lánc rántotta volna meg, a vak ember kiszökkent a bunkerból az őrjöngő viharba.
– Ne, Ryan! – sikoltotta Miriel Bremen.
Kamida még feléje fordult egy pillanatra, azután elnyelte a szél és ac sötétség.

HARMINCNYOLC

Enika-atoll 
Szombat, 4:55

– Ne álljanak ott, mint a faszent! – bömbölte Medve Dooley. – Csukják be azt az átkozott ajtót!
– Nem tudnánk azt a fickót visszahozni? – kiáltotta az egyik tengerész.
– Nem hagyhatja csak úgy, odakint Kamidat a viharban! – jajdult föl Scully. A szeme tehetetlenül járt körbe. – Biztosan meghal!
A csoport idegesnek látszott, Dooley azonban összevonta a szemöldökét.
– Először is, nem kellett volna kirohannia – mondta ingerülten a nagydarab ember. – Most nem küldhetünk ki egy csapatot, hogy megmentsünk egy idiótát a saját hülyeségétől. Kiment az energiánk. A Fényes Üllő visszaszámlálása tovább folyik, és nincs még egy lehetőségünk! Mi a fontossági sorrend?
Két tengerésztiszt viaskodni kezdett a súlyos ajtóval, vállukat nekivetve verték vissza a szél ökleléseit. A csend kőként hullott le az elsötétedett bunkerre.
Miriel Bremen porrá sújtottan bámulta az ajtót, amelyen át az imént tűnt el Kamida. Mulder meghökkenésére csak állt mereven, fél kezével az egyik műszerfal élét markolva. Mulder úgy vélte, veszekednie kellene, hogy mentsék meg a barátját, de ő csak hallgatott, belenyugodva Kamida végzetébe és rettegve a magáétól.
– Így akarta – motyogta.
Újabb zseblámpát gyújtottak, pislogó fénye kísérteties szeleteket szakított ki a bunkerből. A technikusok kapkodva próbálták rendbetenni berendezéseiket, hogy beindíthassák a tartalék generátort.
– Honnan tudjuk, hogy odakint működik a berendezés? – kérdezte Victor Ogilvy, bagolyszerűen pislogva az árnyak és erős fények között. – Mi van, ha a visszaszámlálás is befagyott, mert lemerült egy elem? Az elektromágneses pulzálás odakint is letörölhetett mindent.
– Nincs bizonyítékunk elektromágneses pulzálásra – mondta Scully.
Dooley a haját tépte.
– Maga a berendezés teljesen külön erőforrásról működik, és be van biztosítva a véletlenek, a rossz időjárás, sőt még tengerészek matatása ellen is – mondta. Zordan meredt Victorra. – Ha nem hiszel nekem, akkor miért nem baktatsz el fodáig és ellenőrződ magad?
– Öö, kösz nem, Medve. – A vörös hajú ifjú gyorsan talált magának tennivalót. De a Dooley arcán elömlő undorból Mulder megállapíthatta^ hogy Victor olyan kérdést pendített meg, amiről a szakállas kutató szívesebben hallgatott volna.
Medve Dooley feldúltan rontott oda Mirielhez, hogy rajta töltse ki mérgét a kudarcért. Valósággal belebújt a nő arcába és úgy ordított vele, hogy Mulder a bókoló elemlámpák fényében látta az ajkáról fröcskölő nyál-cseppeket. Miriel összerándult, de tapodtat sem hátrált.
– Ez a maga hibája, Miriel! – mondta a Medve. – Saját akaratából jött ide Enikára és én szívesen fogadtam, maga azonban elszabotált valamit, igaz? Mit csinált a generátorokkal? Hogyan tudta eltüntetni az összes energiát? Kezdettől igyekezett leállítani ezt a kísérletet!
– Azt gondoltam, legalább lesz magában annyi becsület, hogy idejön és végignézi az eseményeket a régi szép idők kedvéért. De maga, tönkretette a Fényes Üllőt, mindent romba döntött! Mit művelt? Emil Gregoryval is csinált valamit?
– Semmit sem csináltam – válaszolta Miriel. – Vagy inkább nem csináltam eleget. De hát, majd meglátjuk. A Fényes Üllő-kísérlet nem fog lezajlani, sem ma reggel, sem máskor. Ehhez nekem már nincs közöm.
– Látja? Most bevallotta! – bökdösött felé az ujjával Dooley. – Mit csinált? Be kell kapcsolnunk a diagnosztikai berendezéseket!
– Kérdezze meg Mulder ügynököt! – felelte Miriel. Szája keserű vonássá keskenyedett hosszú arcában. – Ő már kitalálta, mi folyik itt.
Mulder elképedten hallotta, hogy egy hajdani fizikus csakugyan elhiszi az ő bizarr magyarázatát.
– Szóval, azt akarja mondani, hogy ő is benne van? Ahhoz nem elég okos. – Dooley utálkozva elcsörtetett. – Semmi többet nem várok magától, Miriel. Ez minden. Emil szégyenkezne maga miatt.
Miriel megütközve nézett rá. Ez a megjegyzés fájt. Megroskadt, de még mindig nem engedte el a műszerfal szélét.
– Mindnyájan elpusztulunk – motyogta. – Közeledik a hullám, a villám, Enika szellemeinek tisztító dühe. A Dallasra már lecsapott, a következő célpont itt van.
– Maga tud erről? – lépett mellé Mulder. – Tudja, mi történik itt?
– Ryan megmondta – bólintott a nő –, hogy ez lesz... de be kell vallanom – keserűen fölnevetett –, énem nagy része sohasem fogadta el. Ryan karizmatikus egyéniség, és én eljöttem vele, hogy lássam, mit tehetek, milyen gyakorlati fegyverekkel küzdhetek. De most... minden úgy lesz, ahogy ő mondta. – Mélyet sóhajtott. – De legalább megállítják a Fényes Üllőt, akár így, akár úgy. Minden vizsgálati anyag megsemmisül az emberekkel együtt. A katasztrófa-hullám után nem tartom valószínűnek, hogy ismét fejleszteni kezdenék a fegyvert. – Lehunyta a szemét és reszketett, mintha múló görcs fogta volna el. – Azt hiszem, mindig is tudtam, hogy eljön az idő, amikor bizonyítanom kell meggyőződésem erejét. Könnyű önkéntesnek jelentkezni, amikor röplapokat keli osztogatni vagy táblákat hurcolászni. Nehezebb azt mondani, hogy akár a börtönt is vállalom; ez az a vonal, amit jó néhány ember nem hajlandó átlépni. – Élesen Scullyra pillantott, aki lesütötte a szemét. – De vannak még további vonalak is ezen az ösvényen, még nehezebb határok – és azt hiszem, én éppen most lépek át egyet.
Scully tágra nyílt szemmel nézett Mülderre, azután Mirielre.
– Nem akarom elhinni, amit mondanak. Maguk őszintén hiszik, hogy atomszellemek felhője közeledik és eltiporja a Fényes Üllőt, azért, hogy bosszút álljon egy másik atomkísérletért, amely itt zajlott le?
Miriel nem válaszolt. Scully hitetlenkedve sóhajtott és zaklatottan nézett Mülderre, aki valami nagyon meglepő dolgot válaszolt.
– Azt hiszem, pontosan ez fog történni, Scully. Hiszek benne. Baj lesz, ha nem tűnünk el innen.
A Szerencsés Sárkány három halásza fölpattant és rendkívül zaklatottan nézett rájuk.
– Nem akarunk itt maradni! – mondta vezetőjük, úgy hadonászva, mintha elúszó kurázsijának maradékát próbálná visszatartani. – Ez a hely halálos csapda. Célpont. Bolondok lennénk, ha itt maradnánk.
A másik úgy könyörgött Muldernek, mintha az ügynök lenne a parancsnok.
– Meg kell próbálnunk elérni a hajónkat!
– Nem mehetnek el egy hajóval a hurrikán közepén! – tiltakozott Scully. – Biztonságosabb itt maradni.
A japánok hevesen rázták a fejüket.
– Nem, nem biztonságosabb. Ez a hely maga a halál.
– Scully – szólalt meg Mulder –, te magad mondtad, hogy a hajójuk jól meg van erősítve. Arra tervezték, hogy a legnagyobb viharoknak is ellenálljon.
– Igen – bólintott Miriel Bremen –, Ryan biztos akart lenni benne, hogy ideérünk. Bár nem tudom, volt-e szándékában valaha is elmenni innen. Nem hinném.
Medve Dooley még mindig keresett valamit, amibe beleköthetne.
– Hát, csak menjenek ki a viharba valamennyien, engem nem érdekel! Tűnjenek innen! Nekünk dolgunk van. Még mindig yan esély, hogy végrehajthatjuk a kísérletet. A szerkezet ott van a sziget túloldalán, és a visszaszámlálás folyik, akár működnek ezek a berendezések, akár nem.
Mulder Scullyra nézett és feltétlen bizonyossággal érezte, mi fog történni. Talán Miriel Bremennek meg még néhány elkötelezett aktivistának lehet ilyen erős a meggyőződése. A halászok odamentek a bunker ajtajához és megpróbálták kinyitni.
 –Maguk mind megbolondultak! – reccsent rájuk Dooley. Mulder tudta, hogy Scully valószínűleg egyetért vele.
– Gyerünk, Scully! – intett neki és az ajtó felé futott. – Tarts velünk!
– Ne, Mulder! – sikoltotta rémülten a nő.
– Akkor legalább segíts megkeresni Mr. Kamidat! – mondta Mulder. Scully arca hirtelen elbizonytalanodott.
Az ajtó végre kivágódott, a vihar berobbant – bár a szél már korábban szétfújt minden fújhatót. Csak most más volt a hangja, szinte emberi: csu-, pa nyöszörgő sikoly, vádló suttogás, ami korábban elrejtőzött a szélvihar mögött, majd úgy erősödött, ahogy közeledett a tájfun.
Mulder libabőrös lett. Látta, hogy Scully is megérezte ezt a hátborzongató idegenséget, noha valószínűleg nem lesz hajlandó elismerni.
Megállt a küszöbön a halászok mellett. A vihar ereje csaknem visszalökte. Kinézett a félelmetes felhők pörölyére, amely lecsapni készült a szigetre. Látta a távolban a tájfun homályos tömbjét, amely mögött valami szörnyűség közeledett.
– Így legyen ötösöm... – motyogta. Scully még mindig ellenállt, de
Muldernek végre sikerült annyira odarángatnia az ajtóhoz, hogy kinézhessen. A nő vadul tiltakozott, addig, amíg ki nem nézett az éjszakába és föl nem tekintett az égre.
Azonnal elpárolgott minden ellenvetése.

HARMINCKILENC

Enika-atoll 
Szombat, 4:54

A vihar beszélt – másoknak félelmetesen, neki örömmel susogva. Végre.
Ryan Kamida hozzájuk tartozott, tagja volt kísérteties csapatuknak, mégsem illett közéjük. Nem azért, mert vak volt és forradásos, hanem mert élt.
Eltántorgott a bunker közeléből, beledőlve a szélbe, amely egy katapult erejével vágódott neki, hogy visszalökje, de ő csak futott. Lába csúszkált a sziklán és homokon, miközben körülötte kartácsként csapkodott a vihar.
Megtántorodott, térdre esett, gémbe-redett ujjai belevájtak a hideg, nedves homokba. Szeretett volna belétemet-kezni, hogy egy legyen a homokkal, népének hamvaival, a megsebzett korallzátonnyal. 
– Itt vagyok! – kiáltotta.
– A tájfun üvöltött, a kísértethangok fölerősödtek. Sürgették. Fölállt, ismét futásnak eredt. Mint faltörő kos vágódott neki az esőt sodró szélroham, fölkapta, elszakította a földtől. Kézzellábbal csapkodott a levegőben, lebegett, mintha maga is kísértet lenne –de ez még túl korai. Még nem volt teljesen elkészülve.
Addig küzdött a hurrikán láncaival, míg úgy érezte, szétrobban a tüdeje. A szíve puszta kimerültségében meg akart állni, de Kamida csak törtetett előre, hogy csatlakozzék családjához, népéhez, a láthatatlanok vigaszt ígérő társaságához, akik évtizedeken át lebegtek előtte.
Némán hívta őket, azon a nyelven próbált szavakat formálni, amelyet gyermekkorában ismert, de negyven éve nem mondott ki hangosan. Nem számít, hogyan ejti ki őket, a szellemek meg fogják érteni. Ők ismerik.
Már jönnek.
Odakint a parton belebotlott a hordóba, amelyet otthagytak a halászok. Ösztönszerűen, csalhatatlan érzékkel találta meg az utat a fémhordóhoz, amelyet törzsének hamvai töltöttek meg, azok a szénné lett húsfoszlányok, amelyeket olyan fáradságosán szemelgetett ki a korallból és az atoll homokjából.
Átkarolta a hordót, hozzásimult, arcát görbe, víztől síkos oldalához tapasztotta, amely olyan hideg volt, hogy még érzéketlenné sebzett bőrével is érezte. Szorította, mintha horgony lenne, zokogott. Körülötte a hurrikán üvöltött.
A szél mögött egyre hangosabbak lettek a kísérteties suttogások és sikolyok. Most már a viharon át is hallani lehetett őket a magasban összecsapó felhők mögül. Ryan Kamida érezte, hogyan növekszik a hurrikán vádoló szemében az erő, a statikus elektromosság, az energiahullám.
Fölemelte a fejét, érezte, hogyan párolog el róla az esővíz. A fényes hő a bőrét simogatta.
Noha vak volt, mégis tudta, hogy szemfájdítóan fehér fény gyűl a sziget fölötti felhők között, és úgy izzik egyre vakítóbban, ahogy a Fényes Üllő kísérlet visszaszámlálása a nullához közeledik.

NEGYVEN

Enika-atoll 
Szombat, 5:10

Odakint, a viharban, Mulderen volt a sor, hogy belekapaszkodjék Scully-ba, nehogy elveszítsék egymást. A vakító eső és tomboló szél azzal fenyegetett, hogy szétszakítja tántorgó kis csoportjukat. 
A három halász vezette őket. Egyszerre mindig csak egy lépést téve, leszegett fejjel törtettek a védett lagúna felé. A magas korallszirtek a méhkas alakú bunker mögött felfogták a szigeten őrjöngő elemeket. De így is, olyan erős volt a szél, hogy a menekülőket sörétként csapkodta a szúrós homok és a sziklamorzsa.
Mulder sehol sem látta Ryan Kamidat.
– Mulder, ez őrültség! – kiáltotta Scully.
– Tudom! – értett egyet a férfi, de azért vergődött tovább.
Holott neki is kétségei támadtak. Képtelen és logikátlan dolog volt kijönni a viharba. Annál a szónál, amit Scully használt, sokkal megfelelőbb volt az „öngyilkosság", de ilyen körülmények között logikus megoldás vajmi kevés akadt. Scully megbízott annyira Mulderben, hogy mégis kövesse. Saját szemével láthatta a lecsapni készülő, félreérthetetlen katasztrófát. A férfi csak abban reménykedett, hogy végig lábon tudja tartani társát.
Miriel mellettük vonszolta magát, eszelősen, mégis elszántan a menekülésre. Annyira mégsem volt kész az ügyért való mártírhalálra, hogy a menekülés utolsó szalmaszálát ellökje magától.
– Mindegy, mit hiszel, Mulder – Scullynak kiáltania kellett, hogy társa meghallja –, a Fényes Üllő néhány percen belül működésbe lép! Ha nem leszünk elég messzire, akkor elér bennünket a lökéshullám.
– Tudom, Scully, tudom! – Ám a szél elkapta a szavakat, Mulder nem is hitte, hogy a nő meghallotta. Hátrafordult, ránézett a bunker mögötti csipkés, fekete sziklára. A Fényes Üllőt nem lehetett látni a túlnani sekély mélyedésben.
A halászok ordítottak valamit, szavaikat alig lehetett érteni a metsző szélben. A szél mögött a kísérteties emberi hangokra emlékeztető kórus jajgatott, visszhangja csontrepesztő crescendóvá dagadt a levegőben.
Az esőben, félsötétben, a röpködő, szúrós homoktól nehéz volt bármit is észrevenni. Mulder nem tudta, hol horgonyozták le a páncélozott halászbárkát. Egy pillanatra mégrettent, hogy egyetlen menekülési lehetőségüket elsöpörte a vihar a lagúnából, valamennyien itt maradnak és Medve Dooley vezérlőbunkerének bizonytalan védelme nélkül mind ottvesznek az Enika-atollon.
De egy pillanattal később már tudta, miért kiabáltak a halászok. Ketten kilábaltak a fortyogó lagúnába, ahol a szél cibálta a Szerencsés Sárkányt, ki, a mély víz felé.
A vezető előrelendült, megragadta a hágcsót és fölkapaszkodott a vizes, imbolygó hajó fedélzetére. Fölsegítette társait, és most az ő hármasuknak hadonászott, hogy menjenek.
Scully tétovázott.
– Mulder...
– Ugyan már, finom a víz! – kiáltotta a férfi, és előrelökte Scullyt a lagúnába anélkül, hogy egy gondolatot vesztegetett volna víztől szortyogó cipőjükre. – Ne félj, hogy átázol! Ne felejtsd el, vakáción vagyunk!
Az eső máris bőrig áztatta őket, nem volt értelme késlekedni. Akár hitt Scully a Fűrészfog kódnevű robbanással fölszabadított szellemek természetfölötti fenyegetésében, akár nem, a Fényes Üllő mindenképpen robbanni készült a sziget túloldalán. Kevés idejük maradt.
Miriel némán gázolt mellettük, ki a halászhajóhoz és előttük kapaszkodott föl a Szerencsés Sárkány fedélzetére, akár a fára mászó macska.
Az egyik halász berontott a kormányosfülkébe és beindította a motorokat. Mulder inkább csak a hajótest re-megésén érezte, mintsem hallotta. A második halász felhúzta a horgonyt, kiszabadítva a Szerencsés Sárkányt a veszedelmes horgonyzóhelyről, a harmadik pedig Műidért és Scullyt segítette föl a fedélzetre.
Scully még vissza sem nyerhette egyensúlyát, amikor felbőgött a halászhajó hatalmas motorja, és a Szerencsés Sárkány valóságos permetoszlopot fölverve megindult, egyenesen a hurrikán szíve felé. Mulder, Scully és Miriel mellett görcsösen markolta a korlátot. Még egy utolsó pillantást vetett a szigetre.
– Nézz csak föl, Scully! – kiáltotta, és a mennydörgő égre mutatott. – Az ott, nem rendes vihar!
Valami különös energiától vérfa-gyasztóan izzottak, sziszegtek, fortyogtak a fellegek. Mulder az órájára pillantott. Még néhány pillanat, és robban a Fényes Üllő. Néhány pillanat –és mindennek vége, így vagy úgy.
A távolodó hajó áttört az alattomos zátonyokról árulkodó, eszeveszetten forrongó habok között. A kormányfülkében álló halász jobbra-balra kanyarogva kereste a biztonságos átjárót.
Végre kitárult előttük az óceán. Telten kéklett még a vihar sötétjében is. A motor felbődült, a Szerencsés Sárkány előreszökkent.
Mulder kinézett a tengerre, de nyomát sem látta a hatalmas rombolónak, a Dallasnak., csupán kavargó vizet, amit az orkán okozhatott... vagy egy óriási hajó elsüllyedt roncsa.
Azután szemfájdító élességgel apró nap kélt fö\ a sziget túloldalán. Forrón és sárgán emelkedett, egy pillanatra még a hurrikán is visszahőkölt tőle...
– Ez a Fényes Üllő! – kiáltott Scully. – Takarják el a szemüket!
– Szóval működött – állapította meg zsibbadtan Miriel, éppcsak olyan hangosan, hogy Mulder meghallja. Nem takarta el a szemét.
Valami különös módon, a felrobbanó Fényes Üllő úgy működött, akár a katalizátor: előhívta a hurrikán mögött lappangó más erőket. A kísérleti robbanástól ezerszeresére nőtt a viharfelhők mögött villódzó lidércfény.
Szupernóva vakító gömbje robbant elő, hátborzongatóan ismerős gombafelhő. De torz volt és szürreális, koponyák, arcok, üvöltő szájak, kiégett szemgödrök fortyogó kavargása – egy tüzes faltörő kos, amely feltartóztathatatlanul csapott le a Fényes Üllő emelkedő izzására.
Fojtó tűzlepel nyelte magába a sokkal apróbb kísérleti robbanást, elnyomta, beleolvasztotta vakító, természetellenes izzásába... és felszívta energiáját. Még erősebb, még pusztítóbb lett tőle.
– Nézd! – mutatott Scully az atoll gyorsan távolodó partjára. A rémült halászok növelték a motor fordulatszámát, a hajó száguldott a tornyosuló habok között, el a bosszúálló atomkísértetek elől... bele a tájfunba.
Mulder még ilyen távolból is ki tudta venni a magányos, apró alakot a parton.
– Ez Ryan! – mondta iszonyattal Miriel.
A vak ember egy fémhordó tetején állt – a hamvak hordóján, amelyet kitettek a Szerencsés Sárkányról – és hívogatóan integetett az egek felé. Mulder már látott ilyen mozdulatokat – egy forgalmi rendőrre emlékeztette.
Ryan Kamida irányította a vakító jelenést!
Az atom áldozatainak dörgő-villámló fellege céltudatos élőlényként söpört végig az Enika-atollon. A radioaktív hullám felégette a negyven év alatt kinőtt erdőt, majd átszökkent a vezérlőbunkert védő, magas korall-szirten.
– Láttad, Scully? – kérdezte Mulder döbbent ámulattal. – Láttad?
A gombafelhő visszfénye, egyre erősödve a láncreakció fékezhetetlen tüzében, keresztülrohant a szigeten, és akkora energiával vetette le magát a védett helyre, hogy Mulder eltakarta a szemét és elfordult. A korral elgőzöl-gött, a szikla megolvadt a lesújtó haragtól...
Miközben a Szerencsés Sárkány tovarohant a hurrikánba, az atollon csúcspontra hágott a bosszúálló tűz. A velőtrázó sikoltozás most már egészen elkülönült a szélsüvöltéstől. A fantomarcok elmosódtak, fény- és árnyék keverékévé fogytak össze. Most újabb hang csatlakozott a kórushoz,
Mulder felismerni vélte Ryan Kamida hangját, amint diadalmas kiáltással csatlakozik családjához és népéhez, beleolvadva az őserdőbe,, amely most már teljesítette küldetését
Az izzás elhalt, élettelen, puszta, sivár lett az Eniká-atoll és villogott a maradványhőtől. Nem maradt rajta élet. A Szerencsés Sárkány belevetette magát a vihar tombolásába.

NEGYVENEGY

A Csendes-óceán nyugati részének
pontosan meg nem határozható
helyén
Szombat, késő délelőtt

Mulder órája megállt, aminek gya-níthatólag több köze volt a zivatarhoz és a nem túl gyengéd bánásmódhoz, mint bármiféle természetfölötti jelenséghez. Nem tudta volna megmondani, mennyi lehet az idő, azonkívül, hogy késő délelőtt. A tájfun elmúltával immár tikkasztó trópusi hőség tört rá a Szerencsés Sárkányra.
A halászhajó úgy nézett ki, mintha egy huligánbanda gyakorlatozott volna rajta. Minden takaratlan felület összekarcolódott vagy behorpadt, az orr felé néző két ablak betört, a fedélzeti korlát oszlopai elgörbültek, a hajótestet összekaristolta a törmelék _7 és a hajó mégis túlélte az ítéletidőt. Jó néhány pokoli órán át harcoltak a viharfrontr tál, amint egyre távolabb igyekeztek a Fényes Üllő következményeitől, míg végül valahogy elérték a tájfun peremét és kimenekültek a mögötte lévő, áldottan nyugalmas vizekre.
A Szerencsés Sárkány jókora távolságot hagyott maga mögött, és a három halász nekilátott, hogy kimerje a vizet, noha Mulder szerint sokkal inkább azért méregettek, hogy csináljanak valamit, és nem azért, mintha azt hitték volna, hogy az erős hajótest csakugyan veszélyben van.
A tatban Miriel Bremen kuporgott roskadtan, mint egy törött baba. Elveszítette a szemüvegét valahol, amikor űzötten törtettek a hajó felé, esetleg a vihar korbácsütései alatt, és most homályos szemmel hunyorgott a napba. Nem sokat beszélt. Scully igyekezett vigasztalni, beszélgetni próbált vele, de a másik nő láthatóan sokkos állapotban volt; a látottak kibillentették lelki egyensúlyából.
A fedélzeten ülő Mulder még mindig gyűrött zakóját viselte, hogy védekezzék a perzselő napsugarak ellen, noha szinte elviselhetetlenül melege volt. Bárcsak kicsomagolta volna az egyik hawaii ingét, a fürdőruháját vagy legalább a napplaját! Most aztán mindez elveszett. A" fedélzeti víztócsák vakítóan villogtak a napban.
Egy morbid pillanatra belehasított a komor lehetőség, hogy sohasem találják meg őket hátukat; majd csak egy kísértethajóval fog találkozni yalaki, amely az ő csontvázaikat hurcolva, magányosan sodródik a Csendes-óceánon, mint a Mary Celeste. A dolognak volt bizonyos hátborzongató humora. Illő vég lett volna ehhez a bizarr kalandhoz.
Elővette vizes tollat, tintapacákat fröccsentve megrázogatta és firkálni kezdett a noteszébe. Röviden összefoglalta, amit látott és körvonalazta feltételezését. Legalább információt hadd találjanak a lehetséges megmen-tők, ha mást nem is.
Ha valaha sikerül visszatérnie Washingtonba, legépeli a teljes jelentést, gyárt egy részletes X-aktát, és nagy valószínűséggel senki sem fog hinni neki. Megszokta. Csakhogy ebben az esetben sok szemtanúja, bizonyítéka van – egy sereg radioaktív holttest –nem is szólva a titkos atomkísérletről. Ha egyszer Bradoukis dandártábornok megtudja, hogy a bosszúszomjas Enika-atoll kísértetek többé nem jelentenek fenyegetést, lehet, hogy önként tanúsítja Mulder igazát.
Scully odajött mellé az orrba és lehajolt, hogy megnézze, mit csinál. Hátrakötötte a haját, bőre máris rózsás voltba leégéstől.
– Árnyékban kéne maradnod, Scully! – figyelmeztette Mulder. – Nem így kell lebarnulni.
– Mit írsz? – guggolt mellé a nő.
– Tudod te azt. Enikán elfelejtettem levlapot venni Skinner aligazgató úrnak, úgy gondoltam, ez majdnem olyan jó. Nem szeretném, ha azt hinné, hogy megfeledkeztünk róla trópusi vakációnk közben.
Scully összevonta a szemöldökét.
– Ugye, még mindig meg vagy róla győződve, hogy mindezt egy csomó kísértet okozta, akik bosszút akartak állni egy negyven évvel korábban végrehajtott atomrobbantásért?
– Scully – hüledezett a férfi –, te is azt láttad, amit én...
– Mulder, én egy ragyogó villanást láttam az égen. Hallottad Medve Dooleyt, amikor minden energia elment, azt mondta, valamelyik kormány ugyanazzal próbálkozik, csak ők a magasban robbantottak, és ugyanazt a hurrikánt használták álcázásra.
– Úgy hangzik, mint valami véletlen, mi?
– Én inkább hiszek a véletlenben, minthogy természetfölötti választ keressek minden váratlan eseményre.
Mulder csak a fejét csóválta. Ennyi kaland után, amelyeken együtt estek át, és ennyi, szemmel látható bizonyíték után, Scully hogyhogy nem hajlandó tudomásul venni a dolgokat?! Nyilván azért, mert nem akar hinni.
– Van valami újság a rádióról? – kérdezte, hogy témát váltson.
– Nem, megsérült a viharban. Nem tudunk senkit sem elérni. Eláztak az elemek.
– Azt hiszem – húzta elő rádiótelefonját Mulder –, megint megpróbálok segítséget hívni. A vihar mostanra szétoszlott, akárhova ért is.
Scully ránézett, fejét csóválta ennyi optimizmustól. Rámutatott napégette kezével a kék vízre, amely a látóhatár széléig nyúlt el minden irányban.
– Kit akarsz itt elérni?
– Nem is tudom... talán egy másik atomszellemet, egy orosz kémhajót... talán a Szerelem Hajóját. Az ember sohasem tudhatja. – Kitartóan nyomkodta a gombokat, egyik jelet küldve a másik után, beütögetve minden telefonszámot, ami csak megmaradt kitűnő emlékezetében, hozzátéve azokat, amelyekre Scully emlékezett. Próbált annyi általános segélykérő számot, szövetségi telefonközpontot és katonai mellékállomást fölhívni, amennyit tudott.
Végre, legnagyobb meglepetésére válaszolt valaki.
– Ön az Egyesült Államok rakétákövető és – kísérleti állomását hívta föl a Kwajalein szigeten. – Nyers, gépies hang volt. – Ez tilos szám. Kérem, lépjen ki a vonalból!
Mulder gyorsan fölült, csaknem vízbe ejtette a telefonját meglepetésében. – Halló, halló!
– Ismétlem, ez tilos szám...
– Itt az Egyesült Államok szövetségi ügynöke, Fox Mulder, ez vészhívás... valahonnan a Csendes-óceán nyugati feléből. Nem tudom a pontos helyzetemet. Azt hiszem, valahol a Marshall-szigetek környékén vagyunk – szóval, mindenesetre létezünk.
– Segítségre van szüksége? – érdeklődött a mély hang. – Nem ezt a vonalat kellett volna hívnia. Kérem, próbálja meg a helyes számot!
– Akkor, küldjön ide valakit, hogy letartóztasson a titkos szám használata miatt! – vágott közbe kétségbeesetten Mulder. – A Szövetségi Nyomozó Iroda ügynöke vagyok, és igen, határozottan segítségre van szükségünk! Mi hatan, épphogy túléltük a tájfunt, de lehetséges, hogy az Enika-atollon sokan megsebesültek vagy eltűntek. Egy kutatócsoport, továbbá a tengerészet egyik rombolója, a Dallas. Komoly sérüléseket szenvedhetett. Nagy a valószínűsége, hogy sokan meghaltak. Sürgős segítségre van szükségünk. Kérem, válaszoljon! – Scullyra pillantott. A nő szeme ragyogott. – Meg tudja találni a hívásom irányát, Kwajalein?
– Mi nyomkövető állomás vagyunk, Mulder ügynök. Természetesen meg tudjuk találni – hangzott a válasz. – Kiküldünk egy mentőhajót, mihelyt lehetséges.
Mulder szélesen vigyorgott. Scully a kezét rázogátva,,gratulált neki. A férfi máris az óceán napsütötte vizeit pásztázta, mintha a mentőhajó bármelyik pillanatban felbukkanhatna.
– Nem R-beszélgetést kellett volna kérnem? – pillantott le a kezeljen szorongatott telefonra. 

NEGYVENKETTŐ

FBI-székház 
Washington 
Kedd, 14:06

Az FBI washingtoni székháza egy üvegezett betonszörny, amit néhány évtizede a „modern építészet remekművének" képzelt valaki. Mivel a Szövetségi Nyomozó Iroda tanyázott benne, a visszataszító épületet elkeresztelték „Elvarázsolt Kastélynak".
Dana Scully ügynök, hámló bőrét va-kargatva ücsörgött kis odújában, a számítógép terminálja mellett. Örült, hogy megint Washingtonban lehet, legalábbis néhány napra. Mivel nem számíthatott rá, hogy túl sok ideig maradhat otthon, szabad óráit azzal töltötte, hogy összegyűjtse jegyzeteit és jelentést készítsen az igazgatóhelyettesnek.
Ha átfutott az eseményeken és ösz-szeszedegette a részleteket, az rendszerint segített elemezni az ügyet, megszűrni a kérdéseket, sorba állítani a válaszokat, kiiktatni minden fönnmaradó bizonytalanságot.
Kortyolt kávéjából – tejszínnel, cukor nélkül –, élvezte a friss nedűt. Napok óta az első tisztességes csésze. Végigbogarászta a jegyzeteit, átfutott néhány papírlapot, másodszor is elolvasott egy sajtóközleményt, azután újfent gépelni kezdett.

Az Egyesült Államok tengerészete azt az információt adta ki, hogy a Dallas Spruance osztályú romboló elsüllyedt a hirtelen támadt heves tájfunban, amely szombat hajnalban érte el a Marshall-szigeteket. Az Országos Meteorológiai Szolgálat szerint, a legszokatlanabb vihar volt, amit valaha följegyeztek, úgy kiszámíthatatlan mozgása, mint váratlan ereje szempontjából, amely különösen az Enika-atoll környékén nyilvánult meg. A meteorológusok, akik elemezték a viharfront enikai műholdas felvételeit, még mindig nem találnak magyarázatot viselkedésére.
A mentőcsapatok, amelyek Mulder ügynök hívása után érkeztek Enikára, nem találtak túlélőt a Fényes Üllő-csoportból. A megerősített vezérlőbunker, mint a csatolt fényképek mutatják, az alapjáig elpusztult. Egyetlen holttestet sem találtak, ami a vihar hihetetlen erejét tekintve, nem is csoda.

Megállt, fejcsóválva meredt a villogó képernyőre.

A jelentések szerint a pleasantoni (Kalifornia) Teller Nukíeáris Kutatóintézet dolgozóit mélységesen megrendítette a katasztrófa. Ilyen sok munkatárs elvesztésére még nem volt példa. Az egyetlen ehhez fogható eset az intézet történetében az, amikor 1978-ban lezuhant egy kis repülőgép, amely a nevadai lőtér felé tartott.
Különös módon az energiaügyi minisztérium intézeti összekötője, Rosabeth Carrera a hivatalos jelentésben azt közölte, hogy az enikai tudóscsoport a „zátonyok közti óceáni áramlatok hidrológiai kutatásával" foglalkozott. Ez a közlés nyilvánvalóan hamis. Azt javaslom, ne adjunk hitelt az ilyesfajta magyarázatoknak. Gyanítom, hogy bizonyos titkos aktákból ennél pontosabb értesülésekhez is lehet jutni.

Kortyolt egy kiadósat a kávéjából, átolvasta amit írt, és meghökkenéséré azt kellett látnia, hogy leplezetlenül kételkedik a hivatalos magyarázatban. A feKigyelőbizottság nem ezt akarja hallani. De ő, Scully tud a Fényes Üllőről és a kísérletről, akármennyire is el akarják kenni a dolgot. Nem ír másik jelentést, csak azért, hogy megdicsérjék.
Ismét átlapozta a noteszét, és folytatta az írást.
– Jöjjön, Mulder ügynök! – nyitotta ki irodája ajtaját Skinner igazgatóhelyettes. Az irodában nem égtek a villanyok, kialudt a szemet bántó, fluoreszkáló villogás. A szabadon beáradó, ragyogó délutáni napfény épp elegendő világosságot adott.
– Köszönöm, uram – mondta Mulder. – Belépett, letette aktatáskáját a parkettára. Elnökök és igazságügy-miniszterek bekeretezett képei néztek le rájuk a falakról.
Kínos emlékű hely volt. Itt hívták tetemre Muldért, valahányszor ragaszkodott magyarázataihoz, amelyeket az iroda nem óhajtott elfogadni, vagy leleplezett részleteket, amelyeket mások szerettek volna elsumákolni. Skinner gyakran került kényelmetlen helyzetbe a konok Mulder és azon személyek között, akik az árnyékban megbújva, névtelenségükhöz makacsul ragaszkodva rángatták a szálakat.
Skinner becsukta az ajtót ügynöke mögött. Levette a szemüvegét és a zsebkendőjével megtörölgette a lencséket. Izzadság gyöngyözött kopasz homlokán. Elég meleg volt az irodában.
– Már megint nem működik a légkondicionálás – jegyezte meg Skinner, hogy oldott hangulatban kezdjék a társalgást. – Maga aztán nem sült le valami nagyon, Mulder ügynök, pedig először Kaliforniába ment, majd Új-Mexikóba, végül a déli tengerekre.
– Szolgálati út volt, uram – válaszolta Mulder. – Nem volt időm napfürdőt venni. Legalábbis a tájfun idején.
Skinner lepillantott az ügynök ázott noteszéből kitépett, kézírásos jegyzetekre. Mulder megígérte, hogy ha lesz alkalma, később legépeli. Az igazgatóhelyettes nyűgös ábrázattal szorongatta a gyűrött papírlapokat.
– Ne fáradjon hivatalosabb jelentéssel, Mulder ügynök. Ezt is a főnökeim elé tudom terjeszteni.
– Akkor, saját használatomra írom le – válaszolta Mulder –, és elhelyezem egy X-aktába.
– Ha akarja, csak tessék. De csak az idejét pocsékolja vele.
– Hogyhogy, uram? Olyan események ezek, amelyeket a saját szememmel láttam.
– Tisztában van vele, hogy semmilyen indoklással nem tudja alátámasztani őket? – nézett rá szúrósan Skinner. – Sem a haditengerészet, sem a Teller Nukleáris Kutatóintézet nem fogadja el a magyarázatát. Szokása szerint olyan jelentést adott nekem, amely tele van őrült elméletekkel, amelyeket semmi sem igazol, csupán a maga különleges tehetsége, amellyel természetfölötti magyarázatokat keres ésszerű okok helyett.
– Talán, mert nem mindig van ésszerű magyarázat – mondta Mulder.
– Scully ügynök rendszerint előáll velük.
– Scully ügynöknek megvannak a maga nézetei – vetette ellen Mulder –, és noha én nagyon tisztelem mint társamat és mint FBI-terepügynököt, nem mindig értek egyet száz százalékban a következtetéseivel.
Skinner bosszúsan leült. Nem egészen tudta, mit kezdjen csökönyös ügynökével.
– És ő sem ért mindig egyet magával. Mégis képesek együttműködni.
Mulder előbbre csúszott a kemény széken. 
– Föl kellene vennie a kapcsolatot a Pentagonban Bradoukis tábornokkal, uram. Ő alá tud támasztani számos olyan eseményt, amelyeket leírtam. Tud a Fényes Üllőről. Tud a kísértetekről. Ő küldött oda minket, mert a saját életét féltette.
Skinner éles pillantást vetett rá. Szemüvege lencséje visszaverte a napsütötte ablakokat.
– Bradoukis tábornokot elvezényelték. Nem lehet elérni többé a Pentagonon keresztül, jelenlegi tartózkodási helye pedig titkos. Azt hiszem, egy új kísérleti programmal kapcsolatos.
– Milyen kényelmes! – mondta Mulder. – Nem gondolja, hogy ez egy kicsit különös, hiszen ő az egyetlen, aki hivatalosan részt vett a dologban? Akkor se mondott többet, amikor kapcsolatba lépett önnel a mi Marshall-szigeteki kiküldetésünk miatt?
Skinner összevonta a szemöldökét.
– Kaptam egy telefonhívást a Pentagonból, Mulder ügynök, de az. illető nem volt hajlandó megnevezni magát, bár megadta a megfelelő kódot. Amikor a Pentagon arra kért, hogy engedélyezzem az önök utazását, teljesítettem a kérést. De nem tudok semmiféle Bradoukis tábornokról.
– Különös. Ő azt állította, hogy ismeri magát.
– Nem tudok semmiféle Bradoukis tábornokról – ismételte Skinner.
– Hát persze, hogy nem – bólogatott Mulder.
– És itt van ez a titkos nukleáris kísérlet, ez a „Fényes Üllő", amit annyit emleget. Nem akarom látni a hivatalos jelentésben. A légköri robbantásokat 1963-ban betiltották.
– Ezt én tudom, maga is tudja – helyeselt Mulder. – De úgy látszik, a Fényes Üllő-csoportnak senki sem szólt. – Utánanéztem ennek-annak, mielőtt ma reggel szóltam volna magának, hogy találkozzunk. Magával Ms. Rosa-beth Carrerával beszéltem, éppen eleget ahhoz, hogy tudjam, semmiféle Fényes Üllőről nincs feljegyzésük. Mindenki, akivel beszéltem, még a lehetőségét is tagadta, hogy létezhetne „maradványsugárzás nélküli atomfegyver", vagy hogy effélén dolgoznának. Azt mondták, tudományos képtelenség. – Skinner bólogatott, mint aki nagyon elégedett a kutatásaival.
– Igen, én is hallottam. Gondolom, azt is elhiszi, hogy dr. Emil Gregory, ennek az országnak az egyik legkitűnőbb atomfegyver-kutatója az áramlatokat és a vízhőniérsékletet méricskéli a Marshall-szigetek környékén. Ahogy a hivatalos jelentés mondja.
– Ez nem az én dolgom, Mulder ügynök.
– Csak azt szeretném tudni – tápászkodott föl Mulder –, hogy mi történt Miriel Bremennel? Azóta nem láttuk, amióta megmentettek minket. Már a szállítógépen elválasztottak bennünket, amely hazahozott az Államokba. Az otthoni száma nem válaszol, és a nővér a kórházban, ahol kezeltek minket, azt állítja, hogy két egyenruhás férfi kíséretében távozott. Miriel megerősíthetné a történetünket.
– Mulder ügynök – mondta Skinner –, dr. Miriel Bremen hajlandónak mutatkozott újrakezdeni dr. Emil Gregory némely munkáját. Mivel ő az egyetlen túlélő, ráállt, hogy együttműködjék a hadügyminisztériummal; így Gregory munkája nem vész kárba.
– Ebbe sosem fog beleegyezni! – döbbent meg Mulder.
– Már bele is egyezett – válaszolta Skinner.
– Beszélhetek vele? – kérdezte Mulder. – Szeretném ezt az ő szájából hallani.
– Attól tartok, ez lehetetlen, Mulder ügynök. Egy elzárt kutatóintézetben tartózkodik. Nem szeretnék, ha bármi is akadályozhatná a munkáját, ezért nem akarják zaklatni alkalmatlan beszélgetésekkel. 
– Más szavakkal, akarata ellenére fogva tartják és kényszerítik, hogy dolgozzon valamin, bár ő megesküdött, hogy a közelébe sem megy többé.
– Az óceáni áramlatoknak? Mulder ügynök, magára már megint rájött az üldözési mánia.
– Valóban? Tudom, hogy Mirielnek számos vádponttal kell szembenéznie, úgymint szabotázs, behatolás tiltott területre... talán még a gyilkosság gyanújával is. Ezeknek a vádaknak az elejtése meglehetősen nyomós érv az együttműködés mellett.
– Ez nem az én dolgom, Mulder ügynök – ismételte Skinner.
– Még csak, nem is érdekli? – kérdezte Mulder. Fölállt, rátámaszkodott az igazgatóhelyettes íróasztalára. Nem is tudta, milyen választ vár.
Skinner a vállát vonogatta.
– Maga az egyetlen, aki nem fogadja el a hivatalos magyarázatot, Mulder ügynök.
Mulder kinyújtotta a kezét és visszavette kézírásos jegyzeteit. Semmi jó nem sül ki belőle, ha itt hagyja őket Skinner irodájában.
– Azt hiszem, mindig is ez volt velem a probléma – mondta, majd távozott.
Miután föl-alá járkálva összeszedte a gondolatait, Scully folytatta jelentését. Leült, megnyújtóztatta az ujjait és ismét gépelni kezdett.

Az események, amelyeknek tanúi voltunk, amikor a Szerencsés Sárkány halászhajón távoztunk, leginkább azzal magyarázhatóak, hogy egy ismeretlen kormány (esetleg kormányok), ugyanakkor robbantott fel egy-egy másik nukleáris berendezést. Azt sem felejthetjük el, hogy mindezt hurrikán idején, sötétségben, felhőszakadásban láttuk, így a pontos részleteknem voltak kivehetőek.
Én csupán azt tanúsíthatom, hogy a Fényes Üllő kísérleti eszköz körülbelül a kitűzött időben robbant, de nem állt módomban felmérni a robbanás nagyságát, illetve megállapítani, hogy kísérte-e maradványsugárzás jelensége.
Mindazonáltal e mentőcsapatjelentése szerint a szigeten mért maradványsugárzás a normális szinten belül volt. Ezt az információt nem erősítették meg.

Ugrott néhány sort. A következő rész a legkeményebb.

Ami a Fényes Üllővel kapcsolatban levőikét áldozat – dr. Emil Gregory és Nancy Scheck, az energiaügyi minisztérium főtisztviselője – különös halálát illeti, erre továbbra sincs egyértelmű magyarázat. Halálukat talán egy rövid, de intenzív nukleáris baleset okozhatta, amelyet esetleg előidézhetett egy, a program során kifejlesztett, de közelebbről meg nem határozott berendezés.

Az íróasztalát beterítették az áldozatokról készült fekete-fehér fényképek. Az égett holttestek fekete madárijesztővé torzultak. A fényképek mellett takarosán legépélt boncolási jegyzőkönyvek barna borítékban.

Továbbra sem világos, van-e mindennek köze a további három halálesethez, amelyet rendkívüli hő- és nagymértékű radioaktív sugárzás okozott: Oscar McCarron gazdálkodó alamogordói (Új-Mexikó) lakoséhoz, továbbá Mesta és Louis kapitányokéhoz, akik a Vandenberg légitámaszpont Minute-man III indítóbunkerében tartózkodtak. A körülmények hasonlósága arra utal, hogy van kapcsolat, de hogy milyen eredetű és típusú berendezés okozhatta a végzetes nukleáris balesetet, és azt miként szállították el az egymástól ennyire távol eső helyekre, arra továbbra sincs magyarázat.

Elégedetlenül bámulta a szavakat a képernyőn. Újra és újra elolvasta őket, de nem tudta kitalálni, mit is mondhatna még. Még mindig nem ért vissza a logika és a magától értetődő magyarázatok sima ösvényére, de úgy döntött, hogy ami sok, az sok.
Lementette a szöveget, azután egy példányt kinyomtatott a főnökeinek. Ez most elegendő lesz, hogy lezárja az aktát.
Kikapcsolta a számítógépet, és kiment az irodájából.

VÉGE

–oOo–

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
The X-files Kevin J. Anderson: Ground Zero
Harper Paperbacks, A Division of Harper Collins Publishers,
New York
Copyright © 1995 by Twentieth Century Fox Film Corporation
Fordította: BIHARI GYÖRGY Borító: CSÁSZMA JÓZSEF
Hungarian edition by © Door Kft., 1996 
Hungarian translation © Bihari György, 1996
ISBN 963 85502 3 6
::y::0931::
Kiadja a Door Kft.
Felelős kiadó:
a Door Kft. ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő: Székely Julianna
Műszaki szerkesztés, tipográfia:
Szakálos Mihály Szedte: az Alinea Kft.
Nyomta és kötötte:
a Reálszisztéma Dabasi Nyomda Rt.
Felelős vezetö:űr. Hall Géza vezérigazgató
Munkaszám: 97-0728 Megjelent: 16.1 (A/5) ív terjedelemben